УХВАЛА
31 березня 2025 року
м. Київ

справа № 686/31558/24
провадження № 61-13667ск25
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу представника Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області Зозулі Валентини Петрівни на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 лютого 2025 року 
у цивільній справі за заявою представника Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про розкриття банківської таємниці,
постановив ухвалу про таке:
1. У березні 2025 року представник ГУ ДПС у Хмельницькій області (далі - заявник) вперше звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у вказаній справі.

2. Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року вказану касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК).

3. У квітні 2025 року заявник повторно подав до Верховного Суду касаційну скаргу у вказаній справі.
4. Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.

5. У червні 2025 року заявник шляхом формування документа у системі «Електронний суд» втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ці ж самі судові рішення.

6. Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.

7. 07 серпня 2025 року заявник шляхом формування документа у системі «Електронний суд» вчетверте подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ці ж самі судові рішення.

8. Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.

9. У вересні 2025 року до Верховного Суду уп`яте надійшла касаційна скарга заявника на ці ж самі судові рішення.

10. Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.

11. 10 жовтня 2025 року заявник в шосте звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ті ж самі судові рішення.
12. Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявникові з підстав, передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.
13. 31 жовтня 2025 року заявник через підсистему «Електронний суд» сьомий раз подав касаційну скаргу на ті ж самі судові рішення.
14. Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення наявних в ній недоліків. Заявник повинен був надати до Верховного Суду: 1) клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, у якому навести поважні підстави пропуску такого строку та надати докази на їх підтвердження; 2) уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній підстави (підстав) касаційного оскарження, передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК, з урахуванням роз`яснень, викладених в цій ухвалі та уточненням прохальної частини касаційної скарги; 3) документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
15. Заявник подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків до якої додав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та уточнену касаційну скаргу.
16. Аналіз касаційного провадження свідчить, що подана заявником уточнена касаційна скарга аналогічна поданій ним раніше касаційній скарзі 10 жовтня 2025 року, яку Верховний Суд вже повертав з підстав передбачених частиною другою статті 393 ЦПК.
17. В уточненій редакції касаційної скарги заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК, як на підставу для відкриття касаційного провадження, зокрема на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», підпункту 20.1.5 пункту 20.1 статті 20, пункту 73.4 статті 73 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах, зокрема, в розрізі відмови у задоволенні заяви про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю з підстав відсутності у матеріалах справи листа про надання документів чи його повернення без вручення з причин відсутності адресата за місцем реєстрації.
18. В період з березня 2025 року (першого подання касаційної скарги) і дотепер Верховний Суд неодноразово залишав касаційні скарги заявника без руху, давав строк на усунення наявних в них недоліків та роз`яснював підстави касаційного оскарження судових рішень.
19. Зокрема й те, що саме лише посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК, без зазначення конкретних норм права, щодо яких відсутній правовий висновок, його обґрунтування, не свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК) щодо належного обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
20. Питання, пов`язані з розкриттям інформації, яка містить банківську таємницю, висвітлені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 646/3518/19, від 01 листопада 2021 року у справі № 761/21850/19 та від 08 грудня 2021 року у справі № 686/4972/21, від 23 березня 2023 року у справі № 752/18896/21, від 13 червня 2023 року у справі № 752/18344/21, від 24 квітня 2023 року у справі № 758/6507/18, від 17 жовтня 2023 року у справі № 752/30877/21, 15 лютого 2024 року у справі № 757/287/21-ц, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
21. Фактично доводи заявника зводяться до незгоди із позицією судів у цій справі з посиланням при цьому на обставини, яким суди надавали оцінку, й по суті зводяться лише до їх переоцінки. Такі доводи не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК.
22. Зазначене свідчить про формальний підхід заявника до оформлення касаційної скарги протягом тривалого часу та не виконання вимог Верховного Суду.
23. Подана всьоме касаційна скарга заявника не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та підлягає поверненню з огляду на таке.
24. Відповідно до положень статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
25. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК).
26. Тобто процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.
27. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою, укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК).
28. За змістом зазначеної частини цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами не є вичерпним.
29. Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
30. Крім цього частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
31. Тобто суд зобов`язаний виявляти зловживання сторонами своїми процесуальними правами та протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.
32. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 зазначив, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.
33. Також Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 вказав на те, що зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
34. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (див. постанову Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
35. У цій ситуації заявник, звертається всьоме з касаційною скаргою на ті самі судові рішення. При цьому, касаційна скарга за змістом є тотожною шести попередньо поданим скаргам, тобто не містить обґрунтованих підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК, відсутність яких була наслідком повернення касаційної скарги заявника шість разів, тобто обставини не перестали існувати, що стали підставою для повернення первісних касаційних скарг.
36. Об`єктивних перешкод для виконання роз`яснень викладених в ухвалах Верховного Суду заявником не наведено та Верховний Суд їх не встановив.
37. Отже, перевіркою змісту поданої всьоме у цій справі заявником касаційної скарги установлено, що вона не містить обґрунтованих посилань на підстави касаційного оскарження та належних обґрунтувань такого посилання. Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи, незгоди заявника із оскаржуваними рішеннями судів попередніх інстанції та посиланням на нормативно-правові акти, що свідчить про формальний підхід заявника до належного оформлення касаційної скарги в частині обов`язкового зазначення підстав касаційного оскарження з урахуванням частини другої статті 389 ЦПК.
38. Заявнику шість разів повернуто касаційну скаргу саме у зв`язку із не зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою статті 389 ЦПК.
39. З урахуванням наведеного, Верховний Суд приходить до висновку, що вказані дії є зловживанням процесуальними правами.
40. Така свідома процесуальна поведінка заявника є зловживанням процесуальними правами, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства та його завданню, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.
Керуючись статтями 43, 44, 260, 263, 393 ЦПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області Зозулі Валентини Петрівни на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 686/31558/24 визнати неподаною і повернути особі, яка її подала.
2. Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати усім учасникам справи.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя П. І. Пархоменко