УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року
м. Київ
справа № 757/9504/25-ц
провадження № 61-3111ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Пархоменка П. І., суддів Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Російської Федерації про стягнення майнової та моральної шкоди,
постановив ухвалу про таке:
1. У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом до Держави Російської Федерації (далі - відповідач) про стягнення майнової та моральної шкоди у розмірі 7 000 000 грн.
2. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 1 451 700, 00 грн.
3. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, одночасно порушуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
В обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження позивачка вказувала, що оскаржене рішення доставлено до її електронного кабінету в системі «Електронний суд» 17 вересня 2025 року о 04 год 45 хв. На всій території України з 24 лютого 2022 року діє воєнний стан, правовий режим воєнного стану об`єктивно обмежує можливості доступу до правосуддя, що визнається судами як поважна причина пропуску процесуальних строків. У період, релевантний для обчислення строку апеляційного оскарження: після проголошення рішення 28 серпня 2025 року і до фактичного вручення повного тексту 17 вересня 2025 року, а також у подальші дні підготовки апеляції у м. Києві, регулярно оголошувались повітряні тривоги та фіксувались інтенсивні ракетні та дронові атаки, що змушували її довгий час перебувати в укриттях, інколи годинами; переривали доступ до мережі «Інтернет» та до електропостачання і фактичну можливість працювати з електронними сервісами (в т. ч. «Електронний суд»), готувати і друкувати процесуальні документи. 
Окрім того, зазначала, що з 15 жовтня 2025 року у Києві діяли аварійні та екстрені відключення: за публічними повідомленнями "Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - НЕК «Укренерго») - аварійні відключення майже в усіх регіонах внаслідок попередніх атак відповідача на енергетичну інфраструктуру.
4. Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Відповідно до ухвали суду, апеляційний суд визнав наведені причини для поновлення строку неповажними та запропонував апелянту звернутись із заявою про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, вказавши інші поважні причини пропуску такого строку.
5. На виконання вимог ухвали суду позивачкою подано заяву про усунення недоліків разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
В обґрунтуванні клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження позивачка зазначала, що відсутність світла та стабільного інтернету об`єктивно заблокувала можливість використання підсистеми «Електронний суд» саме в критичні години для подання документа. У фінальні дні строку подання скарги (16-17 жовтня 2025 року) у Києві відбулися масові аварійні та екстрені відключення електроенергії через ракетно-дронові атаки відповідача. Обмеження енергопостачання в цей період є загальновідомим фактом (стаття 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)), підтвердженим повідомленнями НЕК «Укренерго», ДТЕК та засобами масової інформації (далі - ЗМІ).
Позивачка наголосила, що скаргу було подано 18 жовтня 2025 року - наступного дня після спливу строку, одразу як з`явився стабільний доступ до мережі.
6. Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою позивачки на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року.
7. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачка мала у розпорядженні повний строк для підготовки та подання скарги з 17 вересня 2025 року по 17 жовтня 2025 року. 
Твердження позивачки про екстрені відключення 15-17 жовтня 2025 року не можуть бути визнані належним обґрунтуванням, адже такі відключення не мали цілодобового характеру, а отже, не позбавляли особу можливості скористатися електронними сервісами у періоди наявності живлення. 
Крім того, наявність у місті Києві розгалуженої мережі «пунктів незламності» повністю спростовує доводи про непереборність енергетичних перешкод для добросовісного учасника справи. Подання скарги 18 жовтня 2025 року (субота) через систему «Електронний суд» свідчить про наявність у скаржника технічної можливості та засобів для вчинення цієї дії. 
Позивачка не обґрунтувала, чому аналогічні зусилля для реалізації права на оскарження не могли бути докладені до 17 жовтня 2025 року включно.
Щодо посилання апелянта на «надмірний формалізм» та справу ЄСПЛ «Zubac v. Croatia», колегія суддів зазначила, що встановлення процесуальних строків саме по собі не є порушенням права на доступ до суду, якщо ці обмеження є пропорційними межі їх апровадження. 
Процесуальний закон встановлює єдиний строк - 30 днів - і не розмежовує наслідки його пропуску на один день чи довший період. Вважати «мінімальний» пропуск формальністю означало б запровадження суб`єктивного підходу, що підриває принцип рівності всіх учасників перед законом. Кожен апелянт перебуває в умовах воєнного стану, і визнання поважною причиною відкладення дії на останній момент, коли будь-яка прогнозована обставина (як-от графік відключень) призводить до пропуску строку, легітимізувало б процесуальну недбалість.
Відкладення подання скарги на фінальні години строку є виключно суб`єктивним ризиком сторони. Поновлення строку за відсутності доказів неможливості вчинення дії протягом попередніх днів було б свавільним втручанням у законну силу судового рішення.
8. 09 березня 2026 року позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року.
9. Касаційна скарга обґрунтована таким: 
- апеляційний суд неправильно застосував норми процесуального права щодо поновлення строку, зокрема, статті 354, 357-358 ЦПК;
- порушив правила оцінки доказів і мотивованості, неправильно застосували статті 82, 89, 84 ЦПК (формально відкинувши публічно підтверджені факти та не використавши процесуальні механізми з`ясування обставин);
- застосував надмірний формалізм і непропорційність втручання в право доступу до суду;
- вдався до припущень, яких немає в матеріалах справи;
- неправильно протиставив «правову визначеність» і «доступ до суду».
10. Верховний Суд робить висновки, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК.
11. Вказаними нормами ЦПК (див. пункт 10) передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
12. Мотивами, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, є таке.
13. Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у встановлених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
14. Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.
15. В контексті дотримання права на справедливий суд, яке гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (пункт 53 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява № 15123/03).
16. «Право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним непрямим шляхом, особливо коли йдеться про умови прийнятності апеляції (пункт 33 рішення ЄСПЛ у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року, заява № 155/1996/774/975). У багатьох випадках ЄСПЛ вирішував, що перш за все національні органи влади, зокрема суди, повинні вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Це стосується, зокрема, тлумачення судами норм процесуального характеру, таких як строки, що регулюють подання документів або подання скарг. Підхід ЄСПЛ стосовно цього полягає в тому, що процесуальні обмеження не будуть сумісні з пунктом 1 статті 6, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, яку прагнуть досягти. Загалом, процесуальні норми не повинні обмежувати або зменшувати доступ особи таким чином або до такої міри, щоб порушити саму суть права (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 18986/06).
17. ЄСПЛ визнав, що норми, які регулюють умови прийнятності апеляцій, спрямовані на забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, і що зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року, заява № 64001/00).
18. Згідно зі статтею 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
19. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
20. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
21. Частиною першою статті 127 ЦПК передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
22. Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску цього строку та докази на підтвердження таких причин.
23. За приписами частини третьої статті 357 ЦПК апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
24. Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
25. Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
26. У цій справі позивачка отримала рішення суду першої інстанції від 28 серпня 2025 року - 17 вересня 2025 року, а апеляційну скаргу подала 18 жовтня 2025 року.
27. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зазначені позивачкою підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.
28. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції правильно застосував приписи статей 354, 358 ЦПК та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з огляду на недоведеність поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
29. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
30. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22) зробила висновок про те, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
31. Верховний Суд зауважує, що після запровадження воєнного стану на території України діяльність судів не зупинялася. Лише на окупованих територіях змінено територіальну підсудність судових справ. Зокрема, Одеський апеляційний суд працював у штатному режимі.
32. Застосування аварійних відключень електроенергії, тривала відсутність електропостачання також не можуть бути обґрунтованими підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки воєнний стан на території України оголошено 24 лютого 2022 року, і з цього часу відбуваються масовані ракетні обстріли російською федерацією населених пунктів України, в тому числі об`єктів критичної інфраструктури, проте такі атаки не проводяться щодня, оскільки це складний логістичний процес. Разом із цим судочинство в Україні продовжує здійснюватися у встановленому законом порядку. Не було встановлено в Україні й повного припинення роботи банківських установ, комунальних служб та/або поштового зв`язку (див. постанову Верховного Суду від 15 серпня 2025 року у справі № 954/745/23).
33. Позивачка не обґрунтувала того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з апеляційною скаргою, що могло б бути визнано поважною причиною для поновлення цього строку. Наведені позивачкою обставини не пояснюють неможливості реалізації нею протягом визначеного терміну свого права на оскарження судового рішення.
34. Доводи особи, що подає касаційну скаргу, щодо повітряних тривог та відключень електроенергії, не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, оскільки такі події не носили постійного, безперервного характеру у період з 17 вересня 2025 року до 18 жовтня 2025 року.
35. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене у випадках встановлених законом, зокрема, і в питанні, що стосується строку звернення до суду, який стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до реалізації своїх прав та виконання обов`язків.
36. Надання оцінки поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження лежить в межах дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції. Натомість повноваження суду касаційної інстанції стосуються оцінки застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
37. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та не спростовують правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
38. З огляду на наведене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року слід відмовити, оскільки скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені у скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 258-261, 394 ЦПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 757/9504/25-ц.

2. Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: П. І. Пархоменко
Д. А. Гудима 
Є. В. Краснощоков