ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/25846/14 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Бакуліна С.В., Баранець О.М.,
за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,
представників учасників справи:
від позивача: Пулькін Ю.П., Баранов Д.М.,
від відповідача: Івтушок С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ"
на рішення Господарського суду міста Києва (Привалов А.І.)
від 31.10.2024,
додаткове рішення Господарського суду міста Києва (Привалов А.І.)
від 28.11.2024
та постанови Північного апеляційного господарського суду (Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В., Руденко М.А.)
від 31.03.2025 (повний текст складений 16.04.2025),
та зкасаційну скаргу Науково-виробничого підприємства "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова

на рішення Господарського суду міста Києва (Привалов А.І.)
від 31.10.2024
та постанову Північного апеляційного господарського суду (Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В., Руденко М.А.)
від 31.03.2025 (повний текст складений 16.04.2025)
у справі за позовом Науково-виробничого підприємства "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова
до Акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ"
про стягнення коштів,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог
1. Науково-виробниче підприємство "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова (далі також Позивач, НВП "Академія", Скаржник-2) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" (далі також Відповідач, Банк, Скаржник-1) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 399 936,94 грн та процентів за користування ними у сумі 222 977,75 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог Позивач вказував про встановлення у постанові Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 того, що кредитний договір від 10.06.2008 №К/08-15, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-23, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-24, договір застави від 10.06.2008 №З/08-25, договір щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договір на відкриття банківського рахунку від 10.04.2008 №222/08 та договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою від 10.06.2008 №З/08-25/1 є неукладеними. З огляду на це Позивач стверджує про безпідставність набуття Відповідачем грошових коштів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 провадження у справі №910/25846/14 зупинено до завершення судового розгляду кримінального провадження №11кп/790/60/15 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі -КК). Зобов`язано сторони негайно повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.
4. 27.03.2024 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу, якою поновив провадження у справі №910/25846/14 та постановив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.
5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 399 936,94 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
6. Суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог прийшов до висновку, що отримане Відповідачем майно - грошові кошти у загальному розмірі 399 936,94 грн відповідно до положень статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню Позивачу.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами в сумі 222 977,75 грн, суд першої інстанції виходив з того, що, у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК, а не статтею 1048 ЦК, яку за аналогією закону до спірних правовідносин просив застосувати Позивач.
7. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 (дата судового рішення з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09.12.2024) заяву Позивача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 890,73 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.
8. Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням, Позивач подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами, вказавши, що погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неправомірності застосування для визначення розміру процентів положень статті 1048 ЦК та необґрунтованого невизначення судом першої інстанції розміру відсотків на підставі статті 625 ЦК. 
9. Відповідач, не погодившись з ухваленим у справі рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, також подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, у якій, посилаючись на те, що постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 не встановлювався факт неукладення вищевказаних правочинів, а їм лише була надана правова оцінка, з урахуванням чинного на момент розгляду справи вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 року, який, станом на момент ухвалення оскаржуваного наразі судового рішення, було скасовано. З огляду на викладене Відповідач в апеляційній скарзі вказував про безпідставність незастосування судом першої інстанції позовної давності до спірних правовідносин.
10. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025:
- апеляційну скаргу Відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 залишено без задоволення. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладено на Відповідача;
- апеляційну скаргу Позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами скасовано та ухвалено нове - про часткове задоволення вказаної вимоги:
1) викладено пункт 2 резолютивної частини рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача на користь Позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 399 936,94 грн та 2 432,49 грн процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами;
2) викладено пункт 3 резолютивної частини рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 8 048,05 грн.
У решті рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 залишено без змін.
Стягнуто з Відповідача на користь Позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 58,33 грн.
11. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 апеляційну скаргу Відповідача на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 залишено без задоволення.
12. Разом із тим, оскільки основне рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 було скасоване в частині відмови у стягненні процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами з ухваленням нового - про часткове задоволення вказаної вимоги, суд апеляційної інстанції здійснив перерахунок розміру витрат правничої допомоги.
13. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 у справі №910/25846/14 змінено в частині присудженої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу. Викладено пункт 2 резолютивної частини додаткового рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 933,22 грн. У решті додаткове рішення залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційних скарг. Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, та стислий виклад позиції інших учасників справи
14. 09.05.2025 Відповідач (Скаржник-1) із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу, в якій просив:
- поновити строк на касаційне оскарження та відкрити касаційне провадження у справі №910/25846/14;
- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині задоволених позовних вимог. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у їх задоволенні відмовити повністю;
- скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині задоволених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю;
- судові витрати покласти на Позивача.
15. 11.05.2025 Позивач (Скаржник-2) із використанням підсистеми "Електронний суд" також подав касаційну скаргу, в якій просив:
- поновити строк на касаційне оскарження, прийняти касаційну скаргу, відкрити касаційне провадження та витребувати справу №910/25846/14;
- рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині відмови у стягненні процентів скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог - стягнути проценти за користування безпідставно отриманими грошима у розмірі 222 977,75 грн;
- здійснити перерозподіл судових витрат.
16. Підставою касаційного оскарження Скаржник-2 визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), а саме - суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 1048 та частину другу статті 625 ЦК без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 та від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
17. 19.05.2025 Скаржник-1 із використанням підсистеми "Електронний суд" подав клопотання, у якому просив:
- поновити процесуальний строк на долучення доказів та долучити до матеріалів касаційного провадження копію позову Позивача до Відповідача про стягнення 591 906,68 грн;
- при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі №910/25846/14 врахувати факт подання зазначеного позову.
18. Підставами касаційного оскарження у тексті касаційної скарги Скаржник-1 визначив пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК:
- щодо пункту 1 частини другої статті 287 ГПК - суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме:
1) пункт 6 статті 3 та статтю 1212 ЦК без урахування висновків, зроблених у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18 та від 11.01.2023 у справі №548/741/21;
2) статті 256, 257, 267 ЦК без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18 та від 01.06.2021 у справі №910/9544/19;
3) статтю 17 Закону "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини";
4) статтю 13 Закону "Про судоустрій і статус суддів" без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18 та від 11.01.2023 у справі №548/741/21;
5) частину шосту статті 75 ГПК;
6) частину сьому статті 75 ГПК без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №904/1427/21, від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, від 25.03.2021 у справі №911/2961/19; 
- щодо пункту 4 частини другої статті 287 ГПК - суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме частини шосту, сьому, восьму статті 75, частину другу статті 77, статті 236, 238, 111-7 ГПК у редакції, яка діяла станом на 13.07.2014, частини першу, четверту, п`яту статті 236 ГПК, оскільки не врахували, що:
1) обставини, встановлені ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляду справи господарським судом;
2) докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються, зокрема, відповідно до статті 222 КК відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого, прокурора та у відповідному обсязі;
3) у мотивувальній частині рішень суд не зазначив фактичних обставин, встановлених ним, та змісту спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, та не надав мотивованої оцінки кожному аргументу Скаржника-1.
19. Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги касаційних скарг та підстави касаційного оскарження, обрані Скаржником-1 та Скаржником-2 (далі разом - Скаржники), є аналогічними за змістом, тому надає їм спільну оцінку.
20. 14.07.2025, в межах строку, встановленого Верховним Судом, Скаржник-1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Скаржника-2, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги Скаржника-2 просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішенні в частині відмови в задоволенні позовних вимог - визнати такими, що не підлягають скасуванню. Судові витрати просить покласти на Скаржника-2.
21. 18.07.2025, в межах строку, встановленого Верховним Судом, Скаржник-2 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Скаржника-1, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення у цій справі - без змін. Крім того, Скаржник-2 у відзиві зазначив, що в процесі касаційного перегляду очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
22. У судовому засіданні, яке відбулося 10.03.2026 колегія суддів дійшла висновку про необхідність оголошення перерви.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
23. 15.03.2008 Скаржником-1 в особі Харківської філії (банк) та Скаржником-2 (клієнт) укладено договір, за умовами якого клієнт надає, а банк розглядає кредитну заявку клієнта, документи та/або належним чином завірені копії документів, наданих клієнтом, в тому числі, але не обмежуючись: правовстановлюючі, реєстраційні, дозвільні, ліцензійні документи, документи бухгалтерському обліку та звітності, а також інші документи, та приймає рішення компетентного органу щодо можливості кредитування клієнта.
24. 10.04.2008 Скаржником-1 в особі Харківської філії та Скаржником-2 укладено договір банківського рахунку №333/2008 на підставі якого банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 .
25. 10.06.2008 Скаржником-2 (клієнт) та Скаржником-1 в особі Харківської філії (банк) укладено кредитний договір №К/08-15, за умовами якого банк надає позичальнику довгостроковий кредит в сумі 2 200 000,00 доларів США терміном з 10.06.2008 до 03.06.2015, із щомісячною сплатою процентів, відповідно до умов пунктів 3.1, 3.2 цього договору.
26. За умовами пункту 1.2 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику в безготівковій формі для купівлі нежитлової нерухомості загальною площею 748,8 кв.м в м. Харкові, шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника, відкритий в Харківській філії Відкритого акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" за №260060063 (840) з подальшим продажем валютних коштів на міжбанківському валютному ринку та зарахування гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника, відкритий в Харківській філії Скаржника-1 за № НОМЕР_1 (980).
27. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 10.06.2008 №К/08-15 між Скаржником-2 та Скаржником-1 було укладено наступні договори забезпечення:
- договір іпотеки - договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2008 №I/08-23, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. (зареєстровано в реєстрі за № 1094). Предметом іпотеки є нежитлова будівля літ. "А", загальною площею 145,4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- договір іпотеки - договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2008 № I/08-24, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. (зареєстровано в реєстрі за №1096). Предметом іпотеки є нежитлові приміщення 1-го поверху №1-15, 2-го поверху №21-40, 23а, 23б, 25а, 25б, 25в, 25г, 25д в літ. А-2, загальною площею 603,4 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;
- договір застави від 10.06.2008 №З/08-25, відповідно до якого, з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, заставодавець передає в заставу заставодержателю товари в обороті, а саме: обладнання для гірничодобувної промисловості.
28. 10.06.2008 між Скаржником-2 та Скаржником-1 укладено договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою №З/08-25/1.
29. Сторонами також укладено договір про погашення заборгованості за кредитним договором від 10.06.2008 №К/08-15, шляхом передачі товарів в обороті, а саме: обладнання для гірничодобувної промисловості (відповідно до додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору), що знаходяться у позичальника за адресами: АДРЕСА_3 та Харківська область, Зміївський район, м. Зміїв, вул. Харківська. 78, відповідно до договору відповідального зберігання від 11.02.2008 №1102-08, і які є власністю позичальника, у власність кредитора.
30. Вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 у справі №638/6555/13-к ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК, та призначено покарання за частиною третьою статті 358 КК 1 (один) рік обмеження волі, за частиною четвертою статті 190 КК у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
31. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2014 у справі №5023/6400/11-33/226, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014, задоволено позовні вимоги Скаржника-2, визнано недійсними кредитний договір від 10.06.2008 №К/08-15, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-23, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу H.A. Салигою за №1095, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-24, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу H.A. Салигою за № 1097, договір застави від 10.06.2008 №З/08-25, договір щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договір на відкриття банківського рахунку від 10.04.2008 № 222/08, договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою від 10.06.2008 №З/08-25/1, які були укладені Скаржниками. Зобов`язано Скаржника-1 в особі Харківської філії повернути Скаржнику-2 грошові кошти в сумі 399 936,94 грн.
32. Постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 касаційну скаргу Скаржника-1 задоволено. Рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено Скаржнику-2 у задоволенні позовних вимог.
33. Згідно з ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2015 у справі №638/6555/13-к вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 у справі №638/6555/13-к відносно ОСОБА_1 скасовано, призначено новий судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК, у Дзержинському районному суді міста Харкова.
34. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.12.2023 у справі №638/2536/15-к клопотання захисника Самойленко Л.В., про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №32012220000000045 від 05 грудня 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК на підставі пунктів 2, 5 частини першої статті 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №32012220000000045 від 05.12.2012, на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК закрито. Цивільний позов представника потерпілої особи Скаржника-1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення в сумі 16 335 820,80 грн, та про визнання права власності на нежитлові будівлі залишено без розгляду. Цивільний позов представника потерпілої особи Скаржника-2 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 549 904,73 грн залишено без розгляду.
35. Скаржник-2, звертаючись до суду з цим позовом, в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, вказував, що з метою створення видимості виконання зобов`язань за кредитним договором від 10.06.2008 №К/08-15 ОСОБА_1 , видаючи себе за комерційного директора Скаржника-2 та з його рахунку й за рахунок належних йому коштів сплатив на користь Скаржника-1 грошові кошти у загальному розмірі 399 936,94 грн, з яких: 74 713,10 грн - комісія за видачу кредиту, 12 000 грн - сплата за розгляд, аналіз і вивчення документів на отримання кредиту, 60 грн - сплата за внесення відомостей в реєстр обтяжень нерухомого майна, 41 606,40 грн - сплата комісії за продаж валюти, 52 008 грн - сплата за розрахунково-касове обслуговування (видачу готівки), 219 549,44 грн - придбання валюти (доларів США) для виплати процентів за кредитом та розрахунково-касове обслуговування.
Крім того, оскільки у постанові Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 встановлено, що кредитний договір від 10.06.2008 №К/08-15, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-23, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-24, договір застави від 10.06.2008 №З/08-25, договір щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договір на відкриття банківського рахунку від 10.04.2008 №222/08, договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою від 10.06.2008 №З/08-25/1, є неукладеними між Скаржником-2 та Скаржником-1, відповідно кошти у загальному розмірі 399 936,94 грн були безпідставно набуті Скаржником-1.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо касаційної скарги Банку.
Щодо правових підстав для перерахування грошових коштів відповідачу.
36. Скаржник-1 у касаційній скарзі посилається, зокрема, на те, що висновки Вищого господарського суду України щодо неукладеності кредитного договору від 10.06.2008 №К/08-15, договору іпотеки від 10.06.2008 №1/08-23, договору іпотеки від 10.06.2008 №1/08-24, договору застави від 10.06.2008 №З/08-25, договору щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договору на відкриття банківського рахунку від 10.04.2008 №222/08, договору про порядок погашення боргу під відкладальною умовою від 10.06.2008 №З/08-25/1 (далі у цій постанові усі зазначені договори - Договори) викладені у постанові від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 не є обставинами справи, а тому суди попередніх інстанцій помилково застосували частину четверту статті 75 ГПК.
37.  Колегія суддів погоджується з цими доводами скаржника виходячи з такого.
38. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі №910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8)).
39. У межах справи №5023/6400/11-33/226 були встановлені юридичні факти, зокрема: засновниками Товариства не надавалося дозволу НВП "Академія" на укладення Договорів, не доручалося посадовим особам НВП "Академія" підписувати будь-які Договори; НВП "Академія" не зверталося до ВАТ "Піреус банк МКБ" про надання кредиту. Позивач не підписував оспорювані Договори та не скріплював печаткою і не вчиняв дій щодо їх схвалення. ОСОБА_1 , не перебуваючи у трудових відносинах з НВП "Академія", підписав Договори, що встановлено кримінальною справою №638/6555/13-к. НВП "Академія" не узгоджувалися умови Договорів та не надавалася згода на їх підписання.
40. Здійснивши правову оцінку наведених фактів колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних Договорів недійсними, оскільки вважала, що такі Договори є неукладеними.
41. Отже, висновок Вищого господарського суду України щодо неукладеності наведених вище Договорів, не є життєвими обставинами (діями, подіями), а є саме правовою оцінкою певних фактів, які були проаналізовані судом. Тому суди попередніх інстанцій не мали підстав для застосування частини четвертої статті 75 ГПК при вирішенні питання про те чи були спірні кошти набуті Банком за наявності правових підстав.
42. Водночас Суд звертає увагу, що наведеним вище судовим рішенням у справі №5023/6400/11-33/226 остаточно вирішений спір між НВП "Академія" та ВАТ "Піреус банк МКБ" щодо того чи є оспорювані Договори недійсними та чи наявні підстави для повернення сплачених за такими Договорами грошових коштів на підставі статті 216 ЦК. При цьому, з огляду на висновки у справі №5023/6400/11-33/226, є очевидним, що суд касаційної інстанції у вказаній справі також усунув правову невизначеність у питанні щодо того чи були кошти, сплачені за неукладеними Договорами, набуті Банком за наявності правової підстави.
43. Висновки судових рішень в інших справах, зокрема про припинення боргу та втрати права на стягнення заборгованості, не є обставинами справи, встановленими судами, а є правовою оцінкою обставин, встановлених судами, і не мають преюдиціального значення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (провадження №12-61гс21, пункт 93). Водночас зазначені судові рішення усунули стан правової невизначеності і забезпечили, що всі учасники правовідносин могли у майбутньому знати про права всіх учасників, не порушуючи їх (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справа №522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 59).
44. У постанові Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №905/830/21 вказано: "125. Верховний Суд також звертає увагу, що розглядаючи спори щодо одного й того самого сквіз-ауту, щодо одного й того ж емітента, щодо тих самих рішень його органів, але за позовами різних акціонерів, суди мають враховувати висновки Верховного Суду щодо правомірності рішень щодо затвердження ринкової вартості акцій. І якщо Верховний Суд дійшов висновку про істотне заниження ринкової ціни акцій ПрАТ "АКХЗ", затвердженої рішенням наглядової ради від 04.05.2018, то суд у іншій справі не може зробити протилежний висновок про те, що ринкова ціна, встановлена тим самим рішенням наглядової ради, є справедливою для іншого міноритарного акціонера, адже це суперечитиме принципу правової визначеності та верховенству права, порушуватиме принцип однакового ставлення до акціонерів товариства. Факти, встановлені Верховним Судом у справі №905/671/19, для цієї справи не є преюдиціальними, проте, при ухваленні судових рішень суди керуються принципами правової визначеності та верховенства права і не можуть ухвалювати рішення всупереч відповідним висновкам Верховного Суду у справі №905/671/19. Зазначене відповідає висновкам Корпоративної палати, викладеним у пунктах 89-92 постанови від 15.06.2022 у справі №905/671/19".
45. У контексті зазначеного Суд наголошує на необхідності забезпечення принципу res judicata, який є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
46. В основі принципу правової визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися (пар.61 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brumarescu v. Romania" (заява №28342/95). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ у справах "Ryabykh v. russia" (заява №52854/99), "Науменко проти України" (заява №41984/98), "Pravednaya v. russia" (заява №69529/01), "Христов проти України" (заява №24465/04), "Понамарьов проти України" (заява №3236/03), в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.
47. Принцип res judicata передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків (постанова Верховного Суду від 28.04.2023 у справі №904/5121/19). 
48. Крім того цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.08.2023 у справі №927/211/22).
49. З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів ВАТ "Піреус банк МКБ" стосовно того, що Договори є дійсними та вважаються укладеними, а також, що сплачені за ними грошові кошти є такими, що набуті Банком за наявності правової підстави, оскільки правова невизначеність відносно вказаних питань вже була усунута в межах справи №5023/6400/11-33/226. Водночас, наводячи зазначені доводи, Скаржник-1 фактично намагається добитися перегляду справи №5023/6400/11-33/226, рішення в якій набрало законної сили.
50. Скасування в подальшому вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 у справі у справі №638/6555/13-к, могло бути підставою для перегляду постанови Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 за нововиявленими обставинами відповідно до вимог статей 320, 321 ГПК, зокрема й в частині здійсненого судом мотивування постанови, однак наведене не може бути підставою ставити під сумнів зазначене судове рішення, ухвалене між тими ж сторонами, на підставі нових доказів, поданих в іншій справі.
51. До того ж колегія суддів звертає увагу на недобросовісність дій Банку, який під час розгляду справи №5023/6400/11-33/226 у касаційній скарзі посилався на відсутність підстав для стягнення з нього перерахованих позивачем грошових коштів на підставі статті 216 ЦК, у зв`язку з тим, що за його доводами Договори є неукладеними, з чим погодився Вищий господарський суд України та ухвалив відповідну постанову. Водночас під час розгляду справи №910/25846/14, де позивач заявив вимогу про повернення сплачених банку грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК саме у зв`язку з неукладеністю Договорів, Банк заперечує обґрунтованість своїх же доводів, відповідно до яких було задоволено його касаційну скаргу у справі №5023/6400/11-33/226.
52. Ураховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо ненадання судами належної оцінки наявним у справі доказам та неналежне з`ясування обставин справи щодо наявності правової підстави для перерахування грошових коштів за Договорами Банку (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК), оскільки здійснення судами таких дій порушило б принцип правової визначеності.
53. Указане, у свою чергу, також свідчить про безпідставність посилання Скаржника-1 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо використання матеріалів кримінального провадження без дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування та щодо заборони суперечливої поведінки, оскільки з огляду на обставини справи №910/25846/14, наведені скаржником-1 постанови є нерелевантними до спірних правовідносин.
54. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що помилкове застосування судами до спірних правовідносин статті 75 ГПК, зроблене без врахування наведених Скаржником-1 правових позицій Верховного Суду, не спростовує правильності висновків судів про отримання Відповідачем грошових коштів у загальному розмірі 399 936,94 грн за відсутності правової підстави.
Щодо позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутих Банком належних позивачу грошових коштів.
55. Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
56. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
57. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
58. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
59. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 
60. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
61. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
62. У зв`язку із вирішенням цієї справи №910/25846/14 перед судами, зокрема, постало питання щодо визначення моменту початку перебігу позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутих Банком належних позивачу грошових коштів.
63. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК.
64. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
65. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (пункти 63- 66).
66. Оскільки Договори є неукладеними, такі Договори не могли створювати правову підставу для отримання грошових коштів Банком. Відповідно відлік позовної давності у спірних правовідносинах розпочинає свій перебіг з часу, коли позивач дізнався або міг дізнатися про вибуття від нього майна (здійснення оплат з його рахунку неуповноваженою особою) на користь Банку.
67. Колегія суддів зазначає, що остаточне судове рішення у справі №5023/6400/11-33/226 підтверджує не те, що підстава набуття Банком грошових коштів відпала з моменту набрання вказаним судовим рішенням законної сили, а те, що така підстава не існувала взагалі. Тобто була відсутня ще в момент безпідставного зарахування коштів на рахунок Банку.
68. У цьому контексті колегія суддів вважає слушними доводи касаційної скарги Банку про неврахування судами правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9544/19, а саме:
"8.17. Враховуючи висновок в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №910/4749/16 про нікчемність Додаткової угоди (пункт 3.11), є помилковим застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень частини першої статті 261 ЦК України з висновком судів про початок перебігу цього строку з 13.06.2018, дня, коли Позивач, у даному випадку з вказаного рішення Верховного Суду, довідався про порушене право у спірних правовідносинах, а саме про безпідставне отримання перерахованої Позивачем за Додатковою угодою спірної суми коштів, через встановлену Верховним Судом нікчемність цієї угоди. 
8.18. У зв`язку з викладеним та враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо здійснення Позивачем виконання Додаткової угоди шляхом перерахування до місцевого бюджету міста Києва на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві платіжними дорученнями № 2 від 26.02.2009 та № 1 від 15.10.2009 15 159 840 грн 00 коп. вартості нерухомого майна (пункти 3.6, 3.12), Суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах розпочався з 2009 року.
У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах: від 21.06.2018 у справі № 333/2051/16-ц, від 10.12.2019 у справі 910/15584/16, від 18.03.2020 у справі № 755/612/16-ц, від 20.05.2020 у справі № 367/836/18 та від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16.
8.19. А тому, враховуючи встановлену нормами статті 257 ЦК України загальну позовну давність тривалістю у три роки та факт звернення Позивача 18.07.2019 із вимогами у цій справі про застосування наслідків недійсності Додаткової угоди як нікчемного правочину у вигляді повернення/стягнення вказаної суми коштів (пункт 1.1), тобто поза межами вказаного трирічного строку, Суд дійшов висновку про сплив позовної давності на момент звернення Позивача за захистом порушеного права на заявлену до стягнення суму грошових коштів у спірних правовідносинах.". 
69. Колегія суддів враховує, що хоча наведені висновки стосуються правовідносин пов`язаних з перерахуванням грошових коштів на підставі нікчемних договорів, такі висновки є релевантними і до правовідносин у справі №910/25846/14, адже як неукладені договори, такі і нікчемні правочини, не створюють правових наслідків і на них не поширюється презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 ЦК.
70. Отже, у справі №910/25846/14 початок перебігу позовної давності щодо вимог про повернення безпідставно набутих Банком грошових коштів розпочинає свій перебіг від дня, коли позивач дізнався або міг дізнатися про здійснення оплат з його рахунку неуповноваженою особою, а не з часу, коли висновки про те, що кредитні договори є неукладеними та не створюють для позивача правових наслідків, були відображені в остаточному судовому рішенні, яким суд лише погодився з аргументами скаржника-2, наведеними ним в позовній заяві про такі обставини як неукладеність договорів.
71. Однак, вирішуючи спір у справі, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та не встановили, з якого часу позивач дізнався або мав дізнатися про порушення свого права внаслідок здійснення оплат з його рахунку неуповноваженою особою.
72. Крім того, в матеріалах справи міститься обґрунтування Позивача поважності причин пропуску позовної давності (т.3 а.с. 170 зворотній бік), в яких НВП "Академія" зазначає, що оскільки воно звернулося за захистом порушеного права ще 01.08.2011, а справа №5023/6400/11-33/226 розглядалася досить довгий строк (майже три роки) та закінчилась ухваленням остаточного судового рішення - постанови Вищого господарського суду 31.07.2014, це є безумовно поважною причиною пропуску позовної давності.
73. Водночас Банк заперечує поважність наведених причин пропуску позивачем позовної давності, зазначаючи, що обрання особою в іншій справі неналежного способу захисту порушеного права, не є поважною причиною пропуску позовної давності у розумінні частини п`ятої статті 267 ЦК.
74. Отже, у разі, якщо б суди належним чином визначили час початку перебігу позовної давності та дійшли висновку, що такий строк позивач пропустив, суди мали б надати оцінку наведеним позивачем доводам щодо поважності пропуску позовної давності та запереченням Банку щодо цих обставин.
75. Відповідно до частини другої статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
76. З огляду на викладене, оскільки суди помилково встановили обставини щодо того, що позовна давність у спірних правовідносинах починає перебіг з моменту набуття чинності рішенням у справі №5023/6400/11-33/226, і, відповідно, не встановили обставини щодо того, коли Позивач дізнався чи міг дізнатися про обставини здійснення оплат з його рахунку неуповноваженою особою, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи №910/25846/14 на новий розгляд до суду першої інстанції. В разі, якщо суд дійде висновку, що позовна давність пропущена, він має розглянути аргументи Позивача про пропуск ним позовної давності з поважних причин, врахувавши доводи заперечення Банку щодо таких аргументів. 
Щодо касаційної скарги Позивача.
77. Позивач зазначає про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права (статті 625, 1048 ЦК) без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 №910/1238/17 та від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
78. Узагальнено, у вказаних постановах Верховний Суд, зокрема, зазначав про те, положеннями норми статті 1048 ЦК врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Водночас Суд вказав, що у випадку прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, нарахування процентів здійснюється відповідно до частини другої статті 625 ЦК. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
79. В контексті наведених висновків Верховного Суду позивач вказує, що суди неправомірно визначили період прострочення боржника, який за його доводами розпочався з 11.06.2008, а не як зазначив апеляційний суд з 01.08.2014 (наступного дня після набрання чинності постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226).
80. Щодо наведених доводів колегія суддів зазначає таке.
81. Як вже було вказано у цій постанові вище, остаточне судове рішення у справі №5023/6400/11-33/226 підтверджує те, що підстава перерахування позивачем грошових коштів відповідачу (Договори) не існувала взагалі, а також те, що на спірні правовідносини не розповсюджується дія статті 204 ЦК.
82. Відповідно, колегія суддів погоджується з доводами Позивача, що суди неправильно визначили початок виникнення у Банку зобов`язання з повернення безпідставно набутих грошових коштів та, у зв`язку з цим, помилково зазначили про можливість стягнення відсотків річних лише з часу набрання постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 законної сили, а не за весь час прострочення, як вказано у наведених постановах Верховного Суду.
83. Разом з тим, відповідно до статті 266 ЦК, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
84. Оскільки при вирішення справи №910/25846/14 суди належним чином не з`ясували обставин щодо того, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права та, відповідно, не встановили чи спливла позовна давність щодо основної вимоги, у зв`язку з чим справа №910/25846/14 направляється на новий розгляд, колегія суддів вважає передчасним робити висновки щодо наявності/відсутності підстав для задоволення похідних позовних вимог про стягнення з Банку 3% річних за весь час прострочення.
85. Водночас доводи Позивача про неврахування судами висновків Верховного Суду відповідно до яких "Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм", як правової підстави для стягнення з відповідача також інфляційних втрат, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Щодо додаткових судових рішень.
86. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №904/8884/21, постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/4441/17, від 23.12.2021 у справі №925/81/21, від 07.03.2023 у справі №922/3289/21, у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення, як таке, що є невід`ємною частиною рішення у справі, втрачає силу, а тому також підлягає скасуванню.
87. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухваленої за результатами перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024, у справі №910/25846/14, то скасуванню також підлягають додаткові рішення до вказаних судових актів, а також постанова Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухвалена за результатами перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат.
88. Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
89. Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 
90. Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
91. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК).
92. Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг, скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовані ці судові рішення.
93. Відповідно до статті 129 ГПК у зв`язку із скасуванням ухваленого судового рішення і передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, у тому числі за подання касаційних скарг, буде здійснюватися за результатами нового розгляду справи.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
1. Касаційні скарги Акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" та Науково-виробничого підприємства "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухвалену за результатами перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухвалену за результатами перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 у справі №910/25846/14 скасувати.
3. Справу №910/25846/14 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.О. Вронська
(з окремою думкою)

Судді С.В. Бакуліна

О.М. Баранець 

Відповідно до частини третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Бакуліною С.В.