ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 524/6555/24
провадження № 51 - 3378 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024170500000832 від 12 квітня 2024 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Челябінська, рф, громадянина України, зареєстрованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 червня 2024 року
за ст. 296 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк
1 рік зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання
з випробуванням на строк 1 рік,
за ст. 185 ч. 4 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 185 ч. 4 КК України
до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного ОСОБА_6 
за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області
від 17 червня 2024 року, більш суворим, призначеним за новим вироком,
ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк
5 років.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 8 місяців і покладено
на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Прийнято рішення щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.
18 лютого 2024 року близько 10 години 00 хвилин ОСОБА_6 , в умовах воєнного стану, перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання в кімнаті АДРЕСА_3 викрав належний його матері ОСОБА_8 обігрівач вартістю 949,75 грн.
Він же повторно, в тому ж місці, викрав належні тій же потерпілій речі, а саме:
17 березня 2024 року - мультиварку вартістю 1 466,67 грн, 08 квітня 2024 року - водонагрівач вартістю 1 088,35 грн, 10 квітня 2024 року - холодильник вартістю 10 333,33 грн.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_9 задоволено частково.
Вирок місцевого суду змінено, на підставі ст. 284 ч. 1 п. 4-1 КПК України виключено з нього вказівку про засудження ОСОБА_6 за епізодами від 18 лютого,
17 березня та 08 квітня 2024 року.
Дії ОСОБА_6 за злочин, вчинений ним 10 квітня 2024 року, кваліфіковані
за ст. 185 ч. 4 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.
Доповнено мотивувальну частину вироку вказівкою про наявність обставини,
яка обтяжує покарання ОСОБА_6 - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винуватий перебуває у сімейних відносинах.
Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 185 ч. 4 КК України
до покаранняу видіпозбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного ОСОБА_6 
за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області
від 17 червня 2024 року, більш суворим, призначеним йому за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 липня 2024 року, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 8 місяців і покладено
на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу, а в решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду
та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винуватий перебуває у сімейних відносинах, не взяв до уваги доводи сторони обвинувачення про те, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством щодо його матері
ОСОБА_8 , що відображено у формулюванні обвинувачення. Апеляційний суд
не врахував судову практику та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 ознак економічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», внаслідок чого
на ОСОБА_6 при звільненні від відбування покарання з випробуванням
не було покладено передбачений ст. 76 ч. 3 п. 4 КК України додатковий обов`язок пройти пробаційну програму «Подолання домашнього насильства».
З огляду на зазначене, прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вимог ст. 419 КПК України.
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Від потерпілої ОСОБА_8 надійшло повідомлення, в якому вона зазначає,
що не має претензій до ОСОБА_6 та просить проводити касаційний розгляд
за її відсутності.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила
її задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасника судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи,
а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого
за ст. 185 ч. 4 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими.
Відповідно до ст. 1 ч. 1 п. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII
(далі - Закон № 2229-VIII) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства,
що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували)
у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці,
що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно зі ст. 1 ч. 1 п. 4 вказаного Закону економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення
без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг
з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
За змістом ст. 3 ч. 2 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання
та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, серед інших осіб, на матір (батька) або дітей одного з подружжя (колишнього подружжя) та іншого з подружжя (колишнього подружжя).
Законом України від 06 грудня 2017 року № 2227-VІІІ «Про внесення змін
до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» ст. 67 ч. 1
КК України доповнено п. 6-1, відповідно до якого, обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя
чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував)
у сімейних або близьких відносинах.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові
від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) сформулювала висновок, що злочином, пов`язаним із домашнім насильством,
слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених
у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд обов`язковою умовою визнання судом злочину пов`язаним із домашнім насильством є відображення зазначеного
у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим
та винуватцем, характер насильства тощо).
Відповідно до ст. 291 ч. 2 пунктів 5, 6 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення
з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України
про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини,
які обтяжують чи пом`якшують покарання.
З огляду на визначене в ст. 1 Закону № 2229-VIII поняття «домашнє насильство» та викладені фактичні обставини в обвинувальному акті, стороною обвинувачення були зазначені необхідні відомості для встановлення судом факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, без виходу за межі висунутого обвинувачення. Також стороною обвинувачення було визнано обставиною, яка обтяжує покарання
- вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.
Крім того, в матеріалах провадження наявні розписки ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 про отримання копій обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, тобто ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, та він мав можливість захищатися від цього обвинувачення.
Також, як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що кримінальне правопорушення
ОСОБА_6 було вчинено щодо своєї матері ОСОБА_8 та визнав обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винуватий перебуває у сімейних відносинах.
Водночас, апеляційний суд не врахував наведених вище положень Закону
№ 2229-VIII, судової практики і дійшов передчасного висновку, що викрадення майна членів сім`ї чи родичів не відноситься до домашнього насильства та, відповідно,
про неможливість покладення на ОСОБА_6 додаткового обов`язку, передбаченого ст. 76 ч. 3 п. 4 КК України, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить
під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що у відповідності
з вимогами ст. 438 ч. 1 пунктів 1, 2 КПК України є підставою для скасування такого рішення.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції,
а касаційна скарга прокурора - задоволенню.
При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України
та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
За правилами ст. 433 ч. 3 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Враховуючи, що в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався, колегія суддів відповідно до вимог ст. 433 ч. 3 КПК України
не вбачає підстав для його обрання під час скасування судового рішення
і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3