ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 686/27031/22
провадження № 51-4734км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 22022240000000122, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця м. Сариг-Сеп Каа-Хемського району Республіки Тива, місце проживання невідоме, депутата Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації, робоча адреса: м. Москва, вул. Охотний Ряд, 1, Російська Федерація,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України.
Історія справи та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
15 квітня 2025 року  засуджено ОСОБА_7  за ч. 3 ст. 110 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, 
ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він як депутат Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації, будучи представником влади Російської Федерації, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 
1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХIХ), статті 
1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року за адресою: м. Москва, 
вул. Охотний ряд, буд. 1, Російська Федерація, прийняв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації, де підтримав постанову зі зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року за тією ж адресою взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою Донецькою народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою Луганською народною республікою.
Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу Російська Федерація під приводом допомоги так званим Донецькій і Луганській народним республікам здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель великої кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки, а отже, у такий спосіб ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб вчинив умисні дії, які виразилися в посяганні на територіальну цілісність і недоторканність України з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК України.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Це кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду здійснювалося за відсутності обвинуваченого («in absentia») в порядку спеціального досудового та судового провадження.
Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій, захисник подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо підзахисного.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо постановлення судами попередніх інстанцій рішень з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості 
ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 
ст. 110 КК України, і вичерпанням можливості їх отримати. 
Свої доводи мотивує тим, що стороною обвинувачення та судами не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями ОСОБА_7 та загибеллю людей, а також настанням інших тяжких наслідків, передбачених 
ч. 3 ст. 110 КК України. 
Поряд із цим касатор звертає увагу, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що засуджений мав умисел на настання тяжких наслідків у вигляді загибелі людей.
При цьому захисник стверджує, що місцевий суду дійшов хибного висновку, що наслідки у вигляді загибелі людей є загальновідомим фактом, оскільки наявність таких наслідків потребує доказування у порядку, визначеному КПК України.
Теж, на думку захисника, матеріали кримінального провадження не містять доказів попередньої змови ОСОБА_7 , а у обвинуваченні не зазначено, з ким така змова відбулася.
Також касатор зазначає про порушення правил підслідності цього кримінального провадження, через що всі зібрані стороною обвинувачення докази є недопустимими.
До того ж, на переконання захисника, під час судового провадження стосовно ОСОБА_7 було порушено його право на справедливий суд в межах процедури розгляду кримінального провадження «in absentia» через неналежне повідомлення засудженого, який є громадянином Російської Федерації та депутатом Держдуми Російської Федерації, шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр» та на сайтах українських державних органів. 
Водночас стверджує, що, переглядаючи вирок, апеляційний суд не надав вичерпних відповідей на доводи сторони захисту, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Учасники судового провадження заперечення на касаційну скаргу 
захисника не подавали.
У судовому засіданні захисник виступив на підтримку поданої касаційної скарги, а прокурор заперечив щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як визначено положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до 
ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України).
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК України, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які були досліджені, перевірені під час судового розгляду та оцінені відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Так, вина засудженого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені місцевим судом, зокрема даними, зафіксованими у протоколах огляду мережі «Інтернет» від 10 березня 2022 року з додатками до них, а саме публікацій сайту, який являє собою офіційний сайт вищого законодавчого органу влади Російської Федерації та у якому виявлено інформацію про аналіз результатів голосування депутатів Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації:
- 15 лютого 2022 року за звернення до Президента Російської Федерації про визнання незалежності так званих ДНР і ЛНР, відповідно до якого за вказане звернення проголосував «за» 351 депутат із 368 присутніх, та відповідно до поіменного списку серед тих, хто голосував «за», зазначено і ОСОБА_7 ;
- 22 лютого 2022 року за проєкт федерального закону № 75578-8 «О ратификаци Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой Народной Республикой», відповідно до якого за прийняття вказаного законопроєкту проголосували «за» 400 депутатів з 
400 присутніх, та відповідно до поіменного списку серед тих, хто голосував «за», зазначений і ОСОБА_7 ;
- 22 лютого 2022 року за проєкт федерального закону № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской Народной Республикой», відповідно до якого за прийняття вказаного законопроєкту проголосували «за» 400 депутат з 
400 присутніх, та відповідно до поіменного списку серед тих, хто голосував «за», зазначений і ОСОБА_7 
- даними протоколу огляду електронних документів з додатками (у тому числі оптичним диском), проведеного старшим слідчим в ОВС слідчого відділу УСБУ у Хмельницькій області майором юстиції ОСОБА_8 від 07 квітня 2022 року, у якому здійснено огляд ресурсів мережі «Інтернет» на предмет наявності інформації щодо реєстрації та руху: постанови № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ к Президенту Российской Федерации ОСОБА_9 о необходимости признания Донецкой Народной Республики и Луганской народной Республики», федеральних законів Російської Федерації «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой народной Республикой» №75578-8 від 22 лютого 2022 року та № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской народной Республикой», у якому оглянуто тексти проектів федеральних законів, відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях Державної Думи Федерального Зібрання РФ щодо зазначених законопроектів та згідно яких встановлено, що ОСОБА_7 проголосував «за». У додатках до цього протоколу містяться паспортні дані проекту постанови № 58243-8 «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ к Президенту Российской Федерации ОСОБА_9 о необходимости признания Донецкой Народной Республики и Луганской народной Республики», текст проекту «Об обращении Государственной Думы Федерального Собрания РФ к Президенту Российской Федерации ОСОБА_9 о необходимости признания Донецкой Народной Республики и Луганской народной Республики», у якому наголошується на тому, що: «Депутаты Гос. Думы считают обоснованным и морально оправданным признание ДНР и ЛНР», що вказує на пряму зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, крім того, в тексті зазначається, що «такое признание создаст обоснования для обеспечения гарантий безопасности и защиты народов от внешних угроз и обеспечит регулирование всех аспектов сотрудничества и взаимопомощи, включая вопросы безопасности». Також в додатках містяться паспортні дані законопроекту № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской народной Республикой», та законопроекту № 75578-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой народной Республикой», їх тексти, у яких прямо вказується (у статтях 3, 4, 5, 7) на надання з боку Російської Федерації військової допомоги для «устранения угрозы». Саме ці статті вказують на початок військових дій на території України.
Дослідивши вказані докази та даючи правову оцінку діям засудженого згідно з пред`явленим обвинуваченням у посяганні на територіальну цілісність і недоторканність України, суд першої інстанції врахував, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, є національна безпека у політичній сфері, яка полягає у відсутності загрози порушення встановлених Конституцією, законами України і міжнародними правовими актами територіальної цілісності України та порядку визначення її території. Його додатковим факультативним об`єктом може бути встановлений порядок виконання представниками влади своїх службових повноважень, особисті права та свободи людини і громадянина, життя та здоров`я особи, власність тощо.
Обґрунтовуючи свій висновок, суд першої інстанції врахував, що об`єктивна сторона цього злочину характеризується активними діями, які можуть проявитися: у діях, вчинених з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України; публічних закликах до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України; розповсюдженні матеріалів із закликами до вчинення дій, метою яких є зміна меж території (державного кордону) України. Суб`єкт вказаного злочину є загальним, а суб`єктивна сторона характеризується виною у виді прямого умислу.
Суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказані докази у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_7 , будучи депутатом Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації, безпосередньо взяв участь у засіданні Державної Думи 15 лютого 2022 року, на якому підтримав та проголосував за постанову щодо звернення до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік як самостійних, суверенних і незалежних держав. У подальшому, 22 лютого 2022 року депутат Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації ОСОБА_7 взяв участь у засіданні Державної Думи, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою ДНР та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою ЛНР.
Зазначені рішення Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації були частиною злочинного плану, так як самі факти їх існування використовувалися під час створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і були спробою виправдання агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою.
Визнання інших державних утворень - так званих Луганської та Донецької народних республік - у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими на зміну меж території та державного кордону України.
Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу Російська Федерація під приводом допомоги так званим Донецькій і Луганській народним республікам здійснила 24 лютого 2022 року повномаштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.
Варто підкреслити, що, маючи можливість голосувати «проти» чи утриматися, адже наявні й такі варіанти волевиявлення у інших депутатів, ОСОБА_7 проголосував «за», здійснивши усвідомлений вольовий вибір.
Доцільно наголосити на тому, що, будучи представником влади Російської Федерації, унаслідок займаної посади депутата Державної Думи Російської Федерації, яка є вищим законодавчим органом цієї країни, ОСОБА_7 знав про міжнародні акти та договори, сторонами яких є Україна та Російська Федерація, якими, зокрема, визначено неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, та про захист їх незалежності і суверенітету, а також обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави. Також він був достовірно обізнаний про незалежність України як держави, з урахуванням преамбули Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, де вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Факт усвідомлення представниками влади Російської Федерації того, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами, підтверджений ратифікацією Російської Федерації 
22 квітня 2004 року Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, яким визнано та демарковано кордон між Україною і Російською Федерацією.
Враховуючи наведене вище, голосування ОСОБА_7 якраз і є тією умисною дією, яка свідчить про спрямованість умислу на настання тяжких наслідків у вигляді загибелі людей. 
Тому доводи касаційної скарги про протилежне є необґрунтованими. 
Положеннями ч. 2 ст. 28 КК України встановлено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
Домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення необов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.
Врахувавши положення закону, місцевий суд встановив, що ОСОБА_7 , будучи депутатом Державної Думи Федеральних Зборів РФ, 15 лютого 2022 року взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де спільно з іншими депутатами підтримав постанову із зверненням до президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік як самостійних, суверенних і незалежних держав та проголосував «за», а також підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою ДНР та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Російською Федерацією і так званою ЛНР.
Далі такі дії депутатів Державної Думи Російської Федерації призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Вказані дії вочевидь стали можливими завдяки спільним злочинним діям (рішенням) депутатів Державної Думи Російської федерації, до складу якої входить обвинувачений ОСОБА_7 , які процедурно приймають рішення за наявності низки умов (проведення зборів, наявності кворуму тощо).
Тож про вчинення засудженим кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб свідчить одноголосне голосування за проекти вказаних федеральних законів про ратифікацію договорів, жодний із депутатів Держдуми не проголосував проти, що є неможливим у демократичному суспільстві та безумовно свідчить про попередню змову групи осіб на здійснення саме такого голосування. 
Також про попередню змову групи осіб свідчать виступи окремих депутатів Державної Думи Російської Федерації безпосередньо перед самим голосуванням 22 лютого 2024 року, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також офіційного представника президента Російської Федерації ОСОБА_14 , які позитивно оцінюють «прийняте рішення» як доконаний факт.
Отже, ОСОБА_7 спільно з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації попереднього обговорили винесені на голосування проекти рішень, тобто заздалегідь до початку кримінального правопорушення домовилися про спільне його вчинення, після цього 15 та 22 лютого 2022 року він взяв участь разом з іншими депутатами у голосуванні за рішення, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків. 
Тож місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 діяв за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС РФ, як про це зазначено в обвинувальному акті. 
Із цим повністю погоджується колегія суддів.
Тому доводи касаційної скарги про протилежне є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Необхідно зауважити, що кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 3 
ст. 110 КК України, є настання в результаті його вчинення таких суспільно небезпечних наслідків, як загибель людей (під загибеллю людей необхідно розуміти загибель хоча б однієї людини) або інших тяжких наслідків. Під іншими тяжкими наслідками у злочині, передбаченому ст. 110 КК України, треба розуміти настання великої матеріальної шкоди, зруйнування або пошкодження прикордонних інженерних споруд чи інших важливих об`єктів, виникнення масових безпорядків, розрив чи суттєве погіршення дипломатичних стосунків з іншою державою, заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень тощо.
На підтвердження наявності кваліфікуючої ознаки діяння, передбаченої ч. 3 
ст. 110 КК України, тобто дій, які призвели до загибелі людей або інших наслідків, місцевий суд дослідив вироки судів України, якими встановлено факти воєнних злочинів, вчинених військовослужбовцями ЗС Російської Федерації на території України, наслідком яких є загибель людей, у тому числі цивільних осіб, це зокрема: вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 13 червня 
2024 року (справа № 748/2095/23); вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2024 року (справа № 748/1469/24); вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 03 червня 2024 року (справа № 588/156/24); вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 січня 2024 року (справа № 369/3120/23); вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 жовтня 2023 року (справа 
№ 585/2381/22); вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 
26 квітня 2023 року (справа № 733/923/22).
Дії засудженого, які призвели до тяжких наслідків, правильно оцінені місцевим судом як загальновідомий факт, що також випливає із численних свідчень про загибель людей спричинену незаконним вторгненням ЗС РФ в Україну, та факт настання тяжких наслідків у результаті такого вторгнення, а також окупація значної частини території України.
Факт військового вторгнення РФ на територію України з 24 лютого 2022 року встановлено рішеннями міжнародних організацій (резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ЕБ-П/І від 02 березня 2022 року «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16 березня 2022 року за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ).
Тож суд першої інстанції обґрунтовано визнав загальновідомими факти того, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася зі збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія з боку Російської Федерації частини території України, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами Російської Федерації, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятими судом у цьому випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а отже ці факти не потребують окремого судового доказування.
Тому доводи касаційної скарги захисника про хибність висновку, що наслідки у вигляді загибелі людей є загальновідомим фактом, оскільки наявність таких наслідків потребує доказування у порядку, визначеному КПК України, є надуманими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Отже, колегія суддів вважає, що матеріали кримінального провадження спростовують доводи захисника про те, що стороною обвинувачення та судами не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями ОСОБА_7 , а саме відповідного голосування, та загибеллю людей, а також настанням інших тяжких наслідків, передбачених ч. 3 ст. 110 КК України. До того ж варто зазначити, що відсутність в обвинувальному акті інформації про потерпілих осіб у цьому кримінальному провадженні не впливає, не виключає та не спростовує встановлених судом обставин щодо наслідків від дій 
ОСОБА_7 .
За наведених вище обставин судом поза розумним сумнівом доведено, що ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК України. 
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК України. 
Стосовно доводів касатор про порушення правил підслідності цього кримінального провадження, через що всі докази, зібрані стороною обвинувачення, є недопустимими, колегія суддів зазначає таке.
Висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, сформульованим у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 640/5023/19 (провадження № 51-2917кмо20), констатовано, що обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором повноважень, передбачених 
ч. 5 ст. 36 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК України, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.
Місцевий суд, оцінивши зміст постанови Генерального прокурора 
ОСОБА_15 від 14 березня 2022 року про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 22022000000000083 Слідчому відділу Управління Служби Безпеки України у Хмельницькій області, дійшов висновку, що в ній зазначено оцінку досудового розслідування органом досудового розслідування та мотиви зміни підслідності кримінального провадження, а саме неефективність проведення досудового розслідування попереднім органом, що обумовлена в тому числі введенням воєнного стану. 
Зазначене узгоджується з наведеним вище висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
За таких обставин суд не встановив порушень підслідності в цьому кримінальному провадженні, належним чином мотивувавши своє рішення, з яким погодився апеляційний суд і погоджується колегія суддів. 
Тому доводи касаційної скарги в цій частині є надуманими.
Щодо тверджень захисника про те, що під час судового провадження стосовно ОСОБА_7 було порушено його право на справедливий суд в межах процедури розгляду кримінального провадження «in absentia» через неналежне повідомлення засудженого, який є громадянином Російської Федерації та депутатом Держдуми Російської Федерації шляхом публікацій у газеті «Урядовий кур`єр» та на сайтах українських державних органів, колегія суддів наводить такі мотиви.
Законодавець у КПК України урегулював здійснення процедури 
«in absentia», зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.
Так, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 297-5 КПК України повістки про виклик підозрюваного в разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Згідно з приписами абз. 6 ч. З ст. 323 КПК України повістки про виклик обвинуваченого в разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них убачається, що суди дотрималися зазначених вище вимоги КПК України щодо повідомлення ОСОБА_7 .
Так, під час досудового розслідування повістки про виклик опубліковано в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр»; повістки, повідомлення про підозру та копію обвинувального акта, у тому числі перекладеного російською мовою, направлено на сайт Державної Думи Федеральних Зборів РФ, всі копії процесуальних документів, які підлягали врученню ОСОБА_7 , були вручені його захиснику.
Крім того, під час здійснення провадження в суді повістки про виклик 
ОСОБА_7 у судові засідання розміщувалися на офіційному веб-сайті Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області та в газеті «Урядовий кур`єр».
Сам законодавець визначив, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.
Колегія суддів зауважує, що захисник не ставить під сумнів дотримання судами вимог КПК України під час повідомлення ОСОБА_7 у порядку спеціального судового провадження «in absentia», а суть аргументів полягає у сумнівності та неєфективності таких заходів.
Варто підкреслити, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Зважаючи на специфіку судового провадження «in absentia», колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження. 
Додатково колегія суддів зазначає, що процедура «in absentia», як особливий порядок кримінального провадження, застосовується у випадках, коли гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право обвинуваченого постати перед судом не може бути забезпечене ані шляхом застосування національних механізмів, ані за допомогою інструментарію міжнародної правової допомоги.
Особливості заочного кримінального провадження зумовлені перш за все такими сутнісними ознаками цього особливого порядку, як те, що підозрюваний, обвинувачений, крім неповнолітнього, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук, або ж щодо підозрюваного, стосовно якого уповноваженим органом прийняте рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся, інакше кажучи, таке кримінальне провадження відбувається за відсутності підозрюваного, обвинуваченого (фактична підстава). Водночас спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а спеціальне судове провадження - на підставі ухвали суду (юридична підстава).
Застосування вказаної форми кримінального провадження багаторазово було предметом розгляду в ЄСПЛ, який зазначив, що процедура судового розгляду кримінального провадження «in absentia» сама собою не порушує права особи на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими положеннями Конвенції. 
Водночас ЄСПЛ сформулював низку умов, які мають бути дотримані національним законодавцем під час внормування процедури досудового розслідування та судового розгляду «in absentia», щоб забезпечити її відповідність до конвенційних гарантій.
Однією з таких гарантій є право на перегляд вироку, ухваленого за процедурою «in absentia».
За змістом ч. 3 ст. 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст. 399 цього Кодексу.
Отже, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судового рішення, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_7 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.
Підбиваючи підсумки, колегія суддів зазначає, що всі фактичні дані у цьому провадженні, що досліджені судом, отримані стороною обвинувачення із застосуванням належної правової процедури, виходять із належних процесуальних джерел, зібрані уповноваженими суб`єктами і в належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав. 
Досліджені в цьому провадженні докази, як кожен окремо, так у їх сукупності, підтверджують обставини, передбачені ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності засудженого ОСОБА_7 до вчинення злочину, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованого засудженому кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні.
Покарання, призначене ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 110 КК України в межах санкції у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.
Отже, за результатами касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила будь-яких даних, які би свідчили про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність або допущенняістотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Вирок суду першої інстанції відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень, та підстав для закриття кримінального провадження, під час перевірки цього кримінального провадження колегія суддів не встановила.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій у ході розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 
- без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3