Постанова
Іменем України

18 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 203/4503/24
провадження № 61-95св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державне підприємство «Сетам»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Біленьким Денисом Владиславовичем, на рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року у складі судді: Казака С. Ю., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державного підприємства «Сетам», про визнання недійсними електронних торгів та витребування майна.

Позов мотивований тим, що вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2019 року у кримінальній справі № 191/2932/18, який набрав законної сили 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 307, частиною другою статті 311 КК України та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

23 грудня 2019 року на підставі вироку судом було видано виконавчий лист про конфіскацію на користь держави всього майна, яке є власністю позивача. Виконавчий лист 13 січня 2020 року надійшов для виконання до Шевченківського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції (реорганізованого в подальшому в Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м .Одеса)) та 14 січня 2020 року державним виконавцем вказаного відділу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

25 січня 2020 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В. та зареєстрованому в реєстрі за № 110, позивач в порядку спадкування за заповітом після померлої бабусі ОСОБА_3 , набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та в цей же день приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності.

Постановою державного виконавця від 10 червня 2020 року про арешт майна боржника на зазначену вище квартиру було накладено арешт, а постановою від 10 листопада 2020 року здійснено опис та накладено арешт на квартиру.

Не погоджуючись з вказаними постановами позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого листа у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 160/26390/23. Зазначена ухвала доставлена до електронного кабінету 13 жовтня 2023 року. Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 02 листопада 2022 року мав зареєстрований електронний кабінет в ЕСІТС. Таким чином, ухвала суду від 13 жовтня 2023 року в цей день була отримана виконавчою службою. Проте, остання проігнорувала ухвалу та продовжила вчиняти заходу з примусового звернення стягнення в порядку конфіскації на арештоване майно позивача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Так, 14 листопада 2023 року відповідно до протоколу № 599742 проведення електронного аукціону (торгів) відбулись торги (реєстраційний номер лоту № 539019) з реалізації належної позивачу квартири АДРЕСА_1 , внаслідок яких переможцем було визначено ОСОБА_2 23 листопада 2023 року виконавчою службою було затверджено акт про проведені електронні торги у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Лише через півтора місяці після отримання ухвали суду про забезпечення позову та після остаточного відчуження майна всупереч вимог ухвали, 30 листопада 2023 року виконавчою службою було винесено постанову про зупинення вчинення дій у виконавчому провадженні.

01 грудня 2023 року на підставі акту про проведення електронні торги ОСОБА_2 провів державну реєстрацію права власності на квартиру.

В подальшому, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року у справі № 160/26390/23 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року встановлено протиправність дій та рішень виконавчої служби у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо квартири та підтверджено обставини відсутності законних підстав для використання виконавчою службою квартири у виконавчому провадженні. Таким чином, остання вибула з володіння позивача всупереч його волі, без законних підстав для цього, внаслідок протиправних дій та бездіяльності виконавчої служби, що призвело до позбавлення позивача права власності на квартиру.

ОСОБА_4 просив:
визнати недійсними електронні торги, що проведені ДП «Сетам» по реєстраційному лоту № 539019 з реалізації арештованого в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 майна - квартири АДРЕСА_1 ;
витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь позивача.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
відсутні правові підстави для визнання недійсними електронних торгів та витребування квартири у відповідача на користь позивача;
суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз статей 1216,1220,1223,1268,1296,1297 ЦК України свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку; 
що ураховуючи положення частини другої статті 1220, частини третьої статті 1223 ЦК України спірна квартира набута позивачем у власність з часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після оголошення вироку суду у справі № 191/2932/18 (20 березня 2019 року) та до набрання ним законної сили 29 листопада 2019 року. Тобто, набута позивачем у власність квартира до набрання вироком законної сили, виявлена в подальшому державним виконавцем під час виконання виконавчого листа за цим вироком, підлягала конфіскації;
в силу частини другої статті 21 КПК України та статті 129-1 Конституції України вирок підлягав обов`язковому та безумовному виконанню. Передбачена Законом України «Про виконавче провадження» процедура опису та арешту майна боржника та передачі його на реалізацію державним виконавцем порушена не була;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зроблено висновок про те, що частини друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі ч.2 ст.388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (провадження №12-10гс21) зроблено висновок про те, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень ст.ст.387,388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном;
конфіскована за вироком суду квартира вибула з власності позивача з моменту набрання вироком законної сили;
ознак недобросовісності набувача квартири - відповідача ОСОБА_2 , не встановлено, оскільки останній не був стороною у справі № 160/26390/23 та стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1. Будь-які обтяження щодо квартири, крім накладених в рамках цього виконавчого провадження, в державних реєстрах були відсутні. Таким чином, відсутні обставини, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність будь-яких можливих законодавчих обмежень щодо реалізації спірної квартири на момент її оплатного придбання останнім на аукціоні;
зі змісту судових рішень у справі № 160/26390/23 вбачається, що висновки суду щодо протиправності постанов державного виконавця про опис та арешт квартири ґрунтувались на тому, що спірна квартира була набута у власність позивачем 25 січня 2020 року, в день проведення державної реєстрації права власності, тобто після винесення та набрання законної сили вироком суду у справі № 191/2932/18, а тому квартира не підлягала конфіскації за цим вироком. Питання про конфіскацію квартири в порядку статті 537,539 КПК України не вирішувалось. Однак правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
в чисельних постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 29 травня 2024 року в справі № 206/851/23, провадження № 61-2308св24; від 22 березня 2023 року по справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22, з огляду на положення статей 1216, 1220, 1223, 1268, 1296, 1297 ЦК України, зроблено висновок, що системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України;
призначення покарання, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, інші кримінально-правові наслідки діяння настають за результатами визнання судом особи винною або встановлення судом факту вчинення особою кримінально-караного діяння і застосовуються (настають) після набрання вироком законної сили. Згідно наведених вище положень КК України та Кримінально-виконавчого кодексу України додаткове покарання у вигляді конфіскації майна застосовується до засудженої особи, статусу якої остання набуває після набрання вироком законної сили;
спірна квартира набута позивачем в порядку спадкування за заповітом після бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, з огляду на наведені вище висновки Верховного Суду та положення частини другої статті 1220, частини третьої статті 1223 ЦК України, спірна квартира набута позивачем у власність з часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після оголошення вироку суду у справі № 191/2932/18 (20 березня 2019 року) та до набрання ним законної сили 29 листопада 2019 року. З урахуванням наведеного, набута позивачем у власність квартира до набрання вироком законної сили, виявлена в подальшому державним виконавцем під час виконання виконавчого листа за цим вироком, підлягала конфіскації. В силу частини другої статті 21 КПК України та ст.атті 129-1 Конституції України вирок підлягав обов`язковому та безумовному виконанню. Передбачена Законом України «Про виконавче провадження» процедура опису та арешту майна боржника та передачі його на реалізацію державним виконавцем порушена не була;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18) зроблено висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень;
встановлено, що ознак недобросовісності набувача квартири - відповідача ОСОБА_2 не встановлено, оскільки останній не був стороною у справі № 160/26390/23 та стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1. Будь-які обтяження щодо квартири, крім накладених в рамках цього виконавчого провадження, в державних реєстрах були відсутні. Таким чином, відсутні обставини, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність будь-яких можливих законодавчих обмежень щодо реалізації спірної квартири на момент її оплатного придбання останнім на аукціоні;
доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції колегія суддів вважала безпідставними, оскільки ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися. За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Аргументи учасників справи

03 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником Біленьким Д. В., на рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року, в якій просив:
оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
ураховуючи фактичні обставини, заявлення ОСОБА_1 позовною вимогою визнання електронних торгів недійними з підстав, визначених статей 203, 215 ЦК України (вимога про витребування майна є другою позовною вимогою), то посилання судами попередніх інстанцій на положення частини другої статті 388 ЦК України без дослідження обставин наявності порушень вимог законодавства під час проведення електронних торгів та обставини впливу порушень на результати електронних торгів є необґрунтованими та незаконними;
суди попередніх інстанцій не врахували, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону;
судами попередніх інстанцій також не враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм статей 203, 215 ЦК України, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 у справі № 367/6231/16-ц та від 11 вересня 2024 у справі № 554/154/22, де зазначено, що правова природа продажу майна з публічних (електронних) торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі приписів цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо дотримання визначених правил про процедуру, порядок проведення торгів; для застосування наслідків недотримання вимог закону під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів;
судами не досліджені та не проаналізовані докази позивача, які безпосередньо підтверджують обставини відсутності фактичних та юридичних підстав у державної виконавчої служби для проведення спірних електронних торгів;
предметом виконавчих дій у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 було та могло бути виключно майно ОСОБА_1 , яке було набуте ним до ухвалення вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2019 року у справі № 191/2932/18, а тому судами попередніх інстанцій проігноровані обставини того, що спірне майно ОСОБА_1 - є додатково набутим майном засудженого, питання про звернення конфіскації на яке повинно було бути вирішеним виключно у порядку статей 537, 539 КПК України (чого зроблено не було ані відповідачами, ані органами прокуратури). По-друге, судами попередніх інстанцій неправильно застосовані положення частини другої статті 388 ЦК України в якості підстав для відмови в позовних вимог, оскільки позовні вимоги включають вимоги щодо визнання електронних торгів недійсними;
у спірних правовідносинах підлягає встановленню допущення порушень під час вчинення виконавчих дій щодо реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, чи вплинули такі порушення на результати торгів та чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду;
оскільки у межах поточної справи ОСОБА_1 заявлена вимога про визнання електронних торгів недійними, то положення частини другої статті 388 ЦК України в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог незаконно застосовані судами попередніх інстанцій. Судами залишено без уваги фактичні обставини того, що в силу вимог закону та вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року у справі № 160/26390/23 про забезпечення позову (якою вирішено зупинити стягнення на підставі виконавчого листа) спірна квартира не могла та не повинна була бути реалізованою для виконання судового рішення, а тому посилання суду на вимог частини другої статті 388 ЦК України є протиправними;
з урахуванням обставин поточної справи та обставин адміністративної справи № 160/26390/23 можливо достеменно встановити обставини того, що квартира ОСОБА_1 , яка була реалізована у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, не могла бути конфіскованою та реалізованою на виконання вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2019 року у кримінальній справі № 191/2932/18, а відчужена з електронних торгів внаслідок незаконних та необґрунтованих дій Першого правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);
у даному випадку органом державної виконавчої служби у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1: вчинялися дії щодо примусового звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , яке не підлягало та не могло підлягати конфіскації за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2019 року у кримінальній справі № 191/2932/18 та за виконавчим листом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 191/2932/18; проігноровані вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року у справі № 160/26390/23 про забезпечення позову; проігноровані вимоги статей 34, 35 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушень вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5;
електронні торги з реалізації квартири ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 не могли та не повинні були бути розпочатими та проведеними, оскільки: квартира ОСОБА_1 не підлягала конфіскації у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1; постанови про арешт та опис майна органу державної виконавчої служби визнані протиправними та скасовані у межах справи № 160/26390/23; в силу вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року у справі № 160/26390/23 про забезпечення позову, вимог Закону України «Про виконавче провадження» Першим правобережним відділом державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) був зобов`язаний зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 23 грудня 2019 року у справі № 191/2932/18 (тобто відділ державної виконавчої служби зобов`язаний був не розпочинати нові виконавчі дії та не продовжувати розпочаті заходи).

06 березня 2026 року  ОСОБА_2 через Електронний суд подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив:
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
обставини у постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах;
апеляційний суд в оскаржуваній постанові зазначив, що з огляду на наведені вище висновки Верховного Суду (зокрема, у постанові від 29 травня 2024 року по справі № 206/851/23, провадження № 61-2308св24; від 22 березня 2023 року по справі № 463/6829/21-ц, провадження №61-12264св22) про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття та положення частини другої статті 1220, частини третьої статті 1223 ЦК України, спірна квартира набута позивачем у власність з часу відкриття спадщини, тобто після оголошення вироку суду у справі № 191/2932/18 (20 березня 2019 року) та до набрання ним законної сили 29 листопада 2019 року;
щодо вимоги позивача про витребування майна, то Суди при розгляді справи не встановили що ознак недобросовісності набувача квартири відповідача ОСОБА_2 , оскільки останній не був стороною у справі № 160/26390/23 та стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1. Будь-які обтяження щодо квартири, крім накладених в рамках цього виконавчого провадження, в державних реєстрах були відсутні. Таким чином, відсутні обставини, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність будь-яких можливих законодавчих обмежень щодо реалізації спірної квартири на момент її оплатного придбання останнім на аукціоні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18) зроблено висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року:
поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року;
відкрито касаційне провадження у справі.

13 березня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року:
відзив Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який підписаний ОСОБА_6 , повернуто.
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України). 

В ухвалі Верховного Суду від 18 лютого 2026 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17; від 26 вересня 2019 року у справі № 742/3490/16-ц; від 30 квітня 2025 року у справі № 644/1148/22; від 14 травня 2025 року у справі № 359/9047/22; від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22; від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18; від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини 

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 .

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2019 року у кримінальній справі № 191/2932/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80579096), залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/86227477), ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 307, частиною другою статті 311 КК України та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вказаний вирок набрав законної сили 29 листопада 2019 року.

На виконання вироку в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_5 23 грудня 2019 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист, який пред`явлено для примусового виконання до Шевченківського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції (реорганізованого в подальшому в Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)). 

Суди встановили, що судом було видано довідку про відсутність протоколу опису майна засудженого в матеріалах кримінального провадження.

14 січня 2020 року державним виконавцем вказаного відділу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

25 січня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 110, на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після бабусі ОСОБА_3 та в цей же день приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності.

Постановою державного виконавця від 10 червня 2020 року про арешт майна боржника на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт, а постановою від 10 листопада 2020 року здійснено опис та арешт спірної квартири.

Не погоджуючись з вказаним постановами позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії (справа №160/26390/23).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року в справі № 160/26390/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114160829):
заяву позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено;
зупинено стягнення на підставі виконавчого листа, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 23 грудня 2019 року у справі № 191/2932/18, про конфіскацію на користь Держави всього майна, яке є власністю ОСОБА_1 , у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 160/26390/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов і зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду зазначена ухвала від 13 жовтня 2023 року доставлена до електронного кабінету виконавчої служби 13 жовтня 2023 року.

14 листопада 2023 року відповідно до протоколу № 599742 проведення електронного аукціону (торгів) відбулись торги (реєстраційний номер лоту № 539019) з реалізації належної позивачу квартири АДРЕСА_1 , внаслідок яких переможцем було визначено ОСОБА_2 

23 листопада 2023 року виконавчою службою затверджено акт про проведені електронні торги у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

01 грудня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М. Є. на підставі виданого свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 01 грудня 2023 року здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року у справі № 160/26390/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116268505), залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118272325): 
позов ОСОБА_5 задоволено частково, 
визнано протиправною та скаовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапенко В. В. про арешт майна боржника від 10 червня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою накладено арешт на майно боржника, а саме: квартиру, реєстраційний номер: 2015383212101, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , що належить боржнику ОСОБА_1 ;
визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапенко Вірою Вікторівною про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10 листопада 2020 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, якою здійснено опис та накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , а саме: квартиру, реєстраційний номер: 2015383212101, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , загальна площа 22,7 кв. м, житлова площа 12,4 кв. м;
зобов`язано Перший правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зняти арешт, накладений на квартиру, загальною площею 22,7 кв. м (житловою площею 12,4 кв. м), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2015383212101), накладений на підставі постанов старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Потапенко В. В. про арешт майна боржника від 10 червня 2020 року та про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10 листопада 2020 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19)).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Наявність підстав для визнання недійсними торгів має встановлюватися судом саме на момент їх проведення. По своїй суті публічні торги мають бути найбезпечнішою підставою набуття майна, оскільки публічна процедура реалізації майна має гарантувати невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, набутого у такий спосіб. Очевидно, що використання як підстави для оспорення торгів визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суттєво підриває стабільність обороту та характеристику власне торгів як найбезпечнішої підстави набуття майна, за умови, що такої підстави недійсності не існувало в момент проведення публічних торгів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 587/2230/21 (провадження № 61-5981 сво 23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року в справі № 450/4257/20 (провадження № 61-17706сво21) вказано, що «беручи до уваги принцип «розумної обачності», який безумовно має застосовуватися у виконавчому провадженні, Верховний Суд вважає, що у порушення наведених вище основних засад здійснення виконавчого провадження, у порушення своїх імперативних обов`язків, передбачених пунктом 3 частини другої статті 18, статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання, приватний виконавець Пиць А. А. порушив вимогу закону та засади виконавчого провадження, а саме жодного разу не відреагував на вказані заяви позивача, боржника виконавчого провадження, не вчинив дії, які законом не заборонялися, саме дочекатися набрання законної сили рішенням суду, ухваленим до проведення торгів, яким виконавчий напис, як підстава вчинення виконавчого провадження, визнаний таким, що не підлягає виконанню. При цьому ОСОБА_1 регулярно нагадував приватному виконавцю про це, зазначаючи, що з об`єктивних причин апеляційне провадження не завершене. Інших доказів у справі немає».

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:
«43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
44. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.
45. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).
46. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).
47. Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:
«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: 
«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. 
5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця. 
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця. Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (див. пункти 6.34., 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Цей суд вже звертав увагу, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27липня 2023 року в справі № 932/1139/21 (провадження № 61-475св23)).

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

Касаційний суд уже зауважував, що:
добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження;
завдяки «віндикаційному імунітету», який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення;
при «віндикаційному імунітеті», що закріплений для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не тільки не має значення, але й не може мати значення, чи відбулося вибуття майна з володіння власника по його волі чи поза нею, оскільки відчужувачем є не власник майна, а виконавець (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025 року у справі № 638/17112/21 (провадження № 61-8393св24)).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом (частина перша та друга статті 62 Закону України «Про виконавче провадження»).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
позивач звернувся із позовом про визнання недійсними торгів та витребування майна. Позовна вимога про недійсність торгів обґрунтовувалася, зокрема, тим, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого листа у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 160/26390/23. Зазначена ухвала доставлена до електронного кабінету 13 жовтня 2023 року. Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 02 листопада 2022 року мав зареєстрований електронний кабінет в ЕСІТС. Таким чином, ухвала суду від 13 жовтня 2023 року в цей день була отримана виконавчою службою. Проте, остання проігнорувала ухвалу та продовжила вчиняти заходу з примусового звернення стягнення в порядку конфіскації на арештоване майно позивача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
при відмові в позові суди міркували так, що набута позивачем у власність квартира до набрання вироком законної сили, виявлена в подальшому державним виконавцем під час виконання виконавчого листа за вироком суду, підлягала конфіскації; ознак недобросовісності набувача квартири - відповідача ОСОБА_2 , не встановлено, оскільки останній не був стороною у справі № 160/26390/23 та стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1. Будь-які обтяження щодо квартири, крім накладених в рамках цього виконавчого провадження, в державних реєстрах були відсутні. Таким чином, відсутні обставини, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність будь-яких можливих законодавчих обмежень щодо реалізації спірної квартири на момент її оплатного придбання останнім на торгах;
як свідчить зміст оскаржених судових рішень, суди по суті вимогу про недійсність торгів не розглянули; зокрема, суди не надали жодної оцінки тому, чи діяв приватний виконавець під час проведення виконавчих дій з урахуванням принципу «розумної обачності», який безумовно має застосовуватися у виконавчому провадженні. Тому суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову. 

Як наслідок оскаржені судові рішення належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішенняскасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Біленьким Денисом Владиславовичем, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 рокувтрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко