УХВАЛА

01 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 640/36264/21
адміністративне провадження № К/990/12748/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила: 
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 20 листопада 2019 року по 28 листопада 2021 року (день фактичного розрахунку) у зв`язку з порушенням строків його виплати 10 473,90 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно).
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно) у розмірі 12219 (дванадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 55 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.
20 березня 2026 року Офіс Генерального прокурора через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 червня 2025 року у справі № 201/10658/23, від 19 лютого 2024 року у справі № 760/1125/20-ц, від 10 лютого 2022 року у справі № 480/3477/20, від 30 травня 2018 року у справі № 825/1568/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 825/1788/16, від 12 січня 2023 року у справі № 640/25901/19 та від 27 серпня 2025 року у справі № 372/3005/23, відповідно до яких премія не є безумовною обов`язковою виплатою, а право на її отримання у конкретному розмірі виникає після прийняття уповноваженим суб`єктом рішення про преміювання та видання відповідного наказу, у зв`язку з чим виплата такої премії після звільнення працівника сама по собі не свідчить про порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України. 
Водночас обов`язковими умовами оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є зазначення у касаційній скарзі: норми права, яку, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій застосували неправильно; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо застосування цієї ж норми права; висновку суду апеляційної інстанції, який суперечить відповідній правовій позиції Верховного Суду; а також обґрунтування подібності правовідносин у справі, у якій викладено такий висновок, і у справі, що переглядається.
Верховний Суд звертає увагу, що для належного обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження недостатньо лише навести перелік постанов Верховного Суду та загально викласти сформульовані в них підходи. Правовий висновок Верховного Суду підлягає оцінці не ізольовано, а крізь призму конкретних спірних правовідносин, установлених судами обставин справи та редакції нормативного регулювання, що підлягає застосуванню.
Із змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, навів низку постанов Верховного Суду, у яких, на його думку, сформульовано підхід щодо правової природи премії, умов її нарахування та значення наказу роботодавця для виникнення права на таку виплату. Разом з тим саме по собі наведення фрагментів із судових рішень та загальне посилання на те, що премія не є безумовною обов`язковою виплатою, не свідчить про належне викладення підстави касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник, хоча й називає низку норм матеріального права, фактично не визначає у взаємозв`язку з кожною із наведених постанов Верховного Суду, яку саме конкретну норму суд апеляційної інстанції застосував без урахування відповідного висновку Верховного Суду, та який саме висновок апеляційного суду суперечить правовій позиції, викладеній у кожній із зазначених постанов. Доводи касаційної скарги у цій частині зведені переважно до загального твердження про те, що право на премію у конкретному розмірі виникає після видання наказу про преміювання, однак без належного співставлення цього твердження з мотивами оскаржуваної постанови апеляційного суду та з конкретним висновком Верховного Суду щодо застосування тієї ж норми права.
Окрім цього, скаржник не навів належного обґрунтування подібності правовідносин у справах, на які він посилається, та у справі, що переглядається. Зокрема, із касаційної скарги не вбачається аналізу того, чи є тотожними або принаймні співставними суб`єктний склад правовідносин, вид спірної виплати, підстави та порядок її нарахування, характер локального і спеціального нормативного регулювання, а також фактичні передумови виникнення у працівника права на таку виплату. Саме лише посилання на висновки Верховного Суду щодо преміювання працівників або щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за затримку певної премії не є достатнім для висновку про подібність правовідносин без наведення відповідного порівняльного аналізу.
Суд також враховує, що значна частина постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, наведена ним як підтвердження загального підходу до того, що премія може мати заохочувальний характер і залежати від волі роботодавця. Проте у цій справі спірним є не абстрактне питання правової природи премії як виду виплати взагалі, а питання того, чи входила премія за листопад 2019 року, яка була фактично нарахована і виплачена позивачу після звільнення, до складу сум, що підлягали виплаті при остаточному розрахунку, та чи є обставини її нарахування такими, що виключають застосування статей 116, 117 КЗпП України. Належного обґрунтування того, що саме з цього питання у наведених постановах Верховного Суду викладено висновок щодо застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, касаційна скарга не містить.
Посилання ж скаржника на постанову Верховного Суду від 27 серпня 2025 року у справі № 372/3005/23 також не супроводжується належним обґрунтуванням релевантності висновків, викладених у ній, до спірних правовідносин у цій справі, зокрема з огляду на характер премії, умови її нарахування, фактичні передумови прийняття рішення про преміювання та нормативне регулювання, застосовне до відповідних правовідносин. Наведення окремого уривку з мотивувальної частини цієї постанови без аналізу предмета спору, установлених у тій справі обставин та правового регулювання не дає підстав вважати, що суд апеляційної інстанції у цій справі застосував норму права без урахування саме того висновку Верховного Суду, який має значення для вирішення цього спору.
Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не містять належного взаємопов`язаного обґрунтування всіх обов`язкових умов, необхідних для касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а фактично зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій обставинам цієї конкретної справи, та до викладення власного розуміння того, коли саме у позивача виникло право на отримання премії.
З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження не може бути визнано належним чином обґрунтованим.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур