УХВАЛА
25 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/9668/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. -головуючого, Волковицької Н. О., Мачульського Г. М.,
секретаря судового засідання - Кондратюк Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 (колегія суддів: Ходаківська І. П., Владимиренко С. В., Демидова А. М.) 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватне підприємство "Нафтотермінал", про стягнення 205 854, 93 доларів США,
за участю представників:
позивача - адвоката Макарова К. І.,
відповідача - Левчука І. М.,
третьої особи - адвоката Шкляр О. В.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" (далі - ТОВ "Автобансервіс"; позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця"; відповідач) про стягнення 205 854, 93 доларів США збитків (вартість знищеного товару).
2. Позовні вимоги обґрунтовані заподіянням позивачу, який визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12022260000000211, збитків у зв`язку зі знищенням його товару внаслідок недотримання працівниками залізничної станції - співробітниками АТ "Укрзалізниця" правил особистої безпеки та загальних норм поведінки із легкозаймистими речовинами. Розрахунок збитків здійснений як різниця між вартістю пального, що перебувало у вагон-цистернах, та вартістю пального, що фактично залишилося після пожежі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3. 25.02.2020 між АТ "Укрзалізниця" (як перевізником) та ТОВ "Автобансервіс" (як замовником) було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - договір перевезення), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних із цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні договору користування вагоном не є орендою майна, оплата за використання користування власного вагона перевізника не є орендною платою.
4. Згідно з пунктом 1.4 договору перевезення надання послуг за договором може підтверджуватися одним із таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.
5. Пунктом 2.3.12 договору перевезення передбачено обов`язок перевізника запобігати пошкодженню вагонів та забезпечувати їх експлуатацію відповідно до Міждержавного стандарту ДСТУ ГОСТ 22235:2015 "Вагони вантажні магістральних залізничних доріг колії 1520 мм. Загальні вимоги щодо забезпечення збереження під час завантажувально-розвантажувальних та маневрових робіт (ГОСТ 22235-2010, IDT)" та Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила перевезення вантажів).
6. Відповідно до пункту 5.3 договору перевезення встановлено відповідальність сторони, що залучила третю особу до виконання свого зобов`язання за договором, яка несе перед іншою стороною відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань цією третьою особою, як за свої власні.
7. Пунктом 5.6 договору перевезення визначено, що перевізник відповідає за шкоду вантажу та/або вагонам замовника відповідно до законодавства.
8. Позивач здійснював перевезення вантажу - бензин EN228 (далі - вантаж, товар) - залізничним транспортом згідно з митними деклараціями UA903080/2022/006154 (попередня), UA903080/2022/006458 (кінцева) та супровідними документами (в додатку до даних митних декларацій).
9. Позивач придбав товар на підставі договору від 31.05.2022 № 1/31.05.2022 у компанії "S.C. ROMPETROL RAFINARE S.A.", за яким розрахунок між сторонами здійснено в іноземній валюті (доларах США) згідно з платіжною інструкцією в іноземній валюті від 17.06.2022 № 599 на суму 3 037 256,85 доларів США.
10. 02.07.2022 о 06 год 30 хв на адресу ТОВ "Автобансервіс" на станцію Вадул-Сірет прибуло 30 вагонів поїздом № 5584 (індекс 368701+886+368608) на колію № 1а з вантажем "бензин" за відправкою № 178038. Станція відправлення - Capul Midia (код станції 834309), перевізник - ЧФР МАРФА, вантажовідправник - S.C. "ROMPETROL RAFINARE" S.A., вантажоотримувач - ТОВ "Автобансервіс".
11. Про прибуття вагонів одержувача повідомлено 02.07.2022 о 08 год 00 хв, про що зазначено в графі 105 накладної № 178038. Вагони видано 02.07.2022 о 15 год 35 хв, про що свідчать відмітка в графі 106 накладної № 178038 та витяг із книги прибуття вантажів. Ці вагони подано 02.07.2022 о 18 год 40 хв під вивантаження на колію № 38.
12. Відповідно до листа від 01.07.2022 вих. № 01/07-1, адресованого начальнику станції Вадул-Сирет - Ткачуку П. Д., ТОВ "Автобансервіс" просило здійснити подачу 30 вагоно-цистерн із вантажем (бензин моторний автомобільний марки Gasoline EN 228ppm) із зазначенням їхніх номерів на колію № 38 для переливу засобами Товариства з обмеженою відповідальністю "ОККО-БІЗНЕС ПАРТНЕР" у вагони УЗ по колії № 37. 
13. Згідно з витягом з особового рахунку ТОВ "Автобансервіс" оплату нарахованих платежів здійснено при видачі вантажу, зазначеного в накладній. 
14. Факт перебування вагонів під вивантаженням підтверджується пам`ятками про забирання вагонів №№ 190, 199, 236, 238, 239, а також повідомленнями про закінчення вантажних операцій №№ 191, 201, 241, 242, які підписані уповноваженим представником позивача та які підтверджують факт перебування вагонів у віданні позивача під вантажними операціями у зазначений період з моменту їх передачі, а також у комплексі з відомостями плати за користування №№ 18070001, 21070003 та накопичувальної карти № 19070172, що підписані уповноваженим представником, відповідно до яких позивачем оплачено нараховані платежі за користування вагонами за весь період із моменту їх подачі 02.07.2022 та до моменту повернення залізниці. 
15. Перевезення за накладною № 178038 відбувалося в міжнародному сполученні на умовах Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (далі - СМГС). 
16. Як вбачається із запису від 02.07.2022 о 18 год 00 хв у книзі пред`явлення вагонів до технічного огляду ф.ВУ-14, порожні вагони в кількості 28 штук визнані придатними в технічному відношенні та 02.07.2022 о 22 год 20 хв подані для переливу на колію № 37 (пам`ятка на подавання ф.ГУ-45 № 169). 
17. 03.07.2022 об 11 год 05 хв на станції Вадул-Сірет під час перевантаження вантажу "бензин" вантажовласник - ТОВ "Автобансервіс" на місцях загального користування на коліях № 37- 38 із цистерни № 315379658935 в цистерну № 72037674 сталося займання цистерни № 72037674. 
18. Переливання здійснювалося за допомогою насосного обладнання, встановленого на базі автомобіля ЗІЛ-130. 
19. Внаслідок займання вогнем пошкоджено цистерни №№ 72037674, 74722539, 73053936, 74972738 на колії № 37 та цистерни №№ 315379658935, 315379652268, 315379651476, 315379657176 на колії № 38. 
20. Перелив вантажу згідно з актом про пожежу здійснювався силами та засобами Приватного підприємства "Нафтотермінал" (далі - ПП "Нафтотермінал"). 
21. Акти про пожежу складено 03.07.2022 та 04.07.2022. 
22. За цим фактом слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області розпочато досудове розслідування кримінального провадження від 03.07.2022 № 12022260000000211. ТОВ "Автобансервіс" визнано потерпілим, про що винесено відповідну постанову від 12.07.2022. Крім того, постановою слідчого від 08.07.2022 в цьому провадженні залучено АТ "Укрзалізниця" як потерпілого.
23. Співробітниками Чернівецького районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області після ліквідації пожежі складено акт про пожежу від 04.07.2022, яким зафіксовано завдані пошкодження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
24. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 позов ТОВ "Автобансервіс" задоволено, стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Автобансервіс" 205 854,93 доларів США вартості знищеного товару та 125 821,42 грн судового збору.
25. Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем було надано дозвіл на перевантаження небезпечного вантажу у місцях загального користування та допущено залучення інших осіб при виконанні ним зобов`язань за договором перевезення, що призвело до завдання ТОВ "Автобансервіс" збитків. Відповідач не спростував подані позивачем докази на підтвердження завдання збитків у зв`язку із втратою вантажу, що сталася з вини перевізника, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що втрата прийнятого залізницею без зауважень до перевезення вантажу виникла з незалежних від неї причин.
26. Місцевий господарський суд визнав наданий позивачем розрахунок вартості втраченого вантажу належним та допустимим доказом, враховуючи те, що положення статті 115 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, не визначають вичерпного переліку документів, які можуть підтверджувати вартість вантажу.
27. Щодо позовної давності для звернення з позовною заявою про стягнення збитків за накладною № 178038 суд дійшов висновку про її зупинення на строк дії воєнного стану в Україні. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
28. 22.10.2025 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою скасував рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 та прийняв нове рішення про відмову у задоволенні позову.
29. Суд апеляційної інстанції при ухваленні вказаної постанови виходив із того, що після подачі вагонів на місця загального користування залізниця не здійснює контролю за вантажно-розвантажувальними операціями. Залізницею визначено саме місце загального користування для перевантаження нафтопродуктів, що є відповідно її функцією. Водночас у матеріалах справи відсутні докази того, що залізницею залучалися будь-які організації для вантажоодержувача чи відправника на станції для виконання таких операцій. Договір перевезення є закінченим із моменту видачі вантажу. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо засвідчення факту втрати вантажу, зокрема комерційний акт, та докази, які б вказували на те, що шкода позивачу була завдана діями чи бездіяльністю саме відповідача, що вказує на відсутність необхідних елементів складу правопорушення. При цьому відповідачем доведено наявність обставин, передбачених підпунктом "е" статті 111 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, як необхідної передумови для звільнення відповідача від відповідальності.
Короткий зміст касаційної скарги
30. 19.12.2025 ТОВ "Автобансервіс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
31. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на тому, що суд апеляційної інстанції не врахував правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 17.12.2024 у справі № 910/14286/23, від 12.09.2023 у справі № 910/7063/21, від 20.02.2020 у справі № 910/313/19, від 16.01.2020 у справі № 910/5827/19, щодо підстав застосування положень статті 924 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
32. ПП "Нафтотермінал" та АТ "Українська залізниця" у відзивах на касаційну скаргу просять у задоволенні цієї скарги відмовити, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Позиція Верховного Суду
33. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
34. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
35. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
36. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
37. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
38. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
39. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України і пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
40. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
41. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
42. Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
43. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
44. Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
45. До того ж алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить у першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
46. Проаналізувавши висновки, викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду (пункт 31 постанови), щодо застосування положень статті 924 ЦК України на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення у справі № 910/9668/24, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з наступного.
47. У справі № 910/14286/23, де предметом розгляду було стягнення з АТ "Українська залізниця" вартості нестачі вантажу за залізничною накладною СМГС, судами встановлено та скаржником не спростовано, що наявні у матеріалах справи належні та допустимі докази (акти загальної форми від 16.08.2022 №№ 35, 36, 382, комерційні акти від 16.08.2022 № 328206/23 і від 15.09.2022 № 321705/2, акт експертизи від 16.09.2022 № 1-606) у своїй сукупності підтверджують факт завдання перевізником реальних збитків вантажоодержувачу в розмірі вартості недостачі вантажу загальною масою 87,998 тонн (з урахуванням норми природної втрати у розмірі 2 % від маси рідкого вантажу), яка (вартість) становить 1 866 419,10 грн, оскільки така недостача виникла в період до видачі вантажу товариству (вантажоодержувачу) та відповідач не надав жодних доказів на підтвердження виникнення недостачі прийнятого відповідачем до перевезення вантажу з незалежних від нього причин, зокрема, з вини інших осіб, а тому АТ "Українська залізниця" зобов`язана відшкодувати позивачу збитки, завдані внаслідок часткової втрати вантажу. У цій справі суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відшкодування збитків у розмірі вартості нестачі вантажу в зв`язку з доведеністю вини перевізника у нестачі вантажу та недоведеністю відповідачем виникнення такої нестачі з вини будь-яких інших осіб.
48. У постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/7063/21 спір виник щодо наявності/відсутності підстав для стягнення збитків із відповідача у зв`язку з незабезпеченням останнім схоронності (збереження) майна (вагонів) позивача під час його перевезення залізничними коліями. У цій справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та відповідачем не заперечуються ті обставини, що у жовтні 2020 року під час здійснення перевезення вантажу, зокрема вагонами, що належать на праві власності та оренди Товариству з обмеженою відповідальністю "Лемтранс", сталася залізнично-транспортна пригода (сходження з рейок рухомого складу) у зв`язку із розукомплектуванням залізничної колії АТ "Українська залізниця", за наслідками якої Товариство з обмеженою відповідальністю "Лемтранс" зазнало збитків у виді пошкодження/знищення вантажних вагонів. При цьому судами попередніх інстанцій враховано, що, оскільки АТ "Українська залізниця" прийняло до перевезення спірні вантажні вагони, АТ "Українська залізниця" проведено відповідний огляд технічного стану спірних вагонів та встановлено відсутність до нього зауважень, як і зауважень до придатності вагонів для перевезення вантажів. Вказані обставини не заперечуються сторонами. 
49. У справі № 910/7063/21, на відміну від постанови суду апеляційної інстанції у справі № 910/9668/24, що є об`єктом касаційного оскарження, місцевий та апеляційний господарські суди встановили обставини про наявність необхідних елементів складу правопорушення (див. розділ 6 цієї постанови), тому суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість заявлених позовних вимог до відповідача.
50. У справі № 910/5827/19, на яку посилається скаржник, суд виснував, що факт пошкодження рухомого складу (вагонів, контейнерів тощо) фіксується шляхом оформлення працівниками залізниці акта про пошкодження вагона (контейнера) форми ВУ-25М. Тобто для стягнення збитків, пов`язаних із розукомплектуванням вагонів, позивачу необхідно було надати акт форми ВУ-25М як документ, що фіксує факт пошкодження рухомого складу. Однак, за твердженнями скаржника, позивач такий акт не надав. У цій справі, на відміну від справи, що розглядається, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність усіх передбачених законом елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для покладання на АТ "Українська залізниця" відповідальності у виді відшкодування позадоговірної шкоди.
51. У справі № 910/313/19 про відшкодування суми збитків, понесених у результаті заміни розукомплектованих деталей на загальну суму 316 692,36 грн, судами встановлено та скаржником не заперечується той факт, що для ремонту пошкоджених вагонів позивачем було придбано і надано необхідні деталі на загальну суму 294 000,00 грн, а також здійснено оплату вартості технічного обслуговування вагонів у сумі 22 692,36 грн, що разом становить 316 692,36 грн. Ураховуючи встановлені місцевим та апеляційним господарськими судами обставини про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості (схоронності) належного позивачу майна (вагонів), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, вини перевізника та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і завданою шкодою, суд касаційної інстанції визнав, що суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
52. Водночас у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції спростував висновки суду першої інстанції про більшу вірогідність факту відсутності доказів видачі вантажу залізницею. Такий висновок апеляційний суд зробив як з огляду на відмітку в накладній про отримання вантажу, факт проведення оплати за перевезення після видачі вантажу, так і зважаючи на додаткові докази перебування вагонів у віданні вантажоодержувача (пам`ятки про забирання вагонів №№ 190, 199, 236, 238, 239, а також повідомлення про закінчення вантажних операцій №№ 191, 201, 241, 242, підписані уповноваженим представником позивача), а також з урахуванням тверджень ПП "Нафтотермінал" про те, що ним здійснювався перелив нафтопродуктів саме для вантажоодержувача (позивача). Суд апеляційної інстанції на підставі наявних у справі доказів дійшов висновку про відсутність необхідних елементів складу правопорушення, тому визнав, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог до відповідача. При цьому суд апеляційної інстанції встановив наявність обставин, передбачених підпунктом "е" статті 111 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, як необхідної передумови для звільнення відповідача від відповідальності. 
53. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги та аналізу висновків оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку, що посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції наведених висновків Верховного Суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах істотно відмінні (у справі, що розглядається, з одного боку, і в згаданих справах з іншого) за підставами позову і фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, залежно від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним та об`єктним критеріями. 
54. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
55. При розгляді цієї справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.
56. Одним із аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
57. Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
58. Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
59. Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження, виходить із того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі необхідності забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
60. Водночас доводи касаційної скарги зводяться до висловлення незгоди щодо прийнятого судового рішення та викладення власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи та встановлення судом касаційної інстанції фактичних обставин спору, що безумовно виходить за межі повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
61. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Судові витрати
62. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.
Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі № 910/9668/24 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя Є. В. Краснов
Суддя Н. О. Волковицька 
Суддя Г. М. Мачульський