УХВАЛА

02 березня 2026 року
м. Київ

справа № 346/2938/22
провадження № 61-11657сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Антонюк Оксана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Пацалової Тамари Валеріївни як представника ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Девляшевського В. А., Мальцевої Є. Є. і касаційними скаргами адвоката Греська Василя Васильовича як представника ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2024 року у складі судді Третьякової І. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Девляшевського В. А., Мальцевої Є. Є.

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 14 серпня 2023 року про зміну предмета позову, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року до 20 грудня 2020 року; 
визнати спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 ; 
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,1706 га, яка розташована в с. Рунгури Коломийського району Івано-Франківської обл., кадастровий номер 2623285201:01:003:0121, видане на ім`я ОСОБА_2 ; 
скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та припинити право власності на вказану земельну ділянку; 
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», видане 16 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 ; 
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», залишок на якому становить 29 006,36 грн згідно з умовами договору № SAMDNWFC00020938594, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_3 , видане 15 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 ; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1706 га, яка розташована в с. Рунгури Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 2623285201:01:003:0121, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами; 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», 2005 року випуску, колір - білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; 1/2 частину грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунку № НОМЕР_3 , залишок по якому складає 29 006,36 грн згідно з умовами договору № SAMDNWFC00020938594, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_3 ;
стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 14 503,18 грн у рахунок компенсації 1/2 частини коштів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходились у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунку НОМЕР_3 , залишок на якому складав 29 006,36 грн, згідно з умовами договору № SAMDNWFC00020938594, укладеного на ім`я померлого ОСОБА_3 ;
стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати за виконання звіту про оцінку майна, витрати на проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи.
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що в 1995 році вона познайомилася з ОСОБА_3 , і з того часу вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Сім`я проживала в будинку на АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на праві приватної власності. ОСОБА_3 був учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим постійно хворів, був інвалідом ІІ групи, майже не працював, єдиним джерелом його доходу була пенсія. Позивач протягом 2003-2018 років працювала за кордоном і надсилала ОСОБА_3 кошти для ремонту будинку. В 2009 році за спільні кошти був придбаний автомобіль марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», право власності на який зареєстроване за ОСОБА_3 . Після поліпшення житлових умов і забезпечення необхідних для комфортного проживання благ, позивач припинила працювати за кордоном, і вони з ОСОБА_3 продовжили мешкати у спірному будинку та вести спільне господарство.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої увійшли будинок і земельна ділянка, на якій він розміщений, автомобіль «Mercedes Benz» і грошові кошти на рахунку в АТ КБ «Приватбанк». Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, де їй було роз`яснено необхідність звернення до суду щодо встановлення факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до відкриття спадщини. Із заявою про прийняття спадщини звернувся також брат померлого, ОСОБА_2 . 
Позивач вважає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю її і ОСОБА_3 як подружжя, оскільки за час їхнього спільного проживання та здійснених ремонтних робіт, значно збільшилась його вартість, а тому вона має право претендувати на його половину. Крім цього, позивач претендує на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2306 га, яка має перейти у її власність пропорційно до належної їй частки будинку. Транспортний засіб та грошові кошти в банку також є спільним майном, оскільки були набуті під час їх спільного проживання, а тому вона має право на 1/2 частину вказаного майна. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області рішенням від 28 березня 2024 року позов задовольнив частково. Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,1706 га в с. Рунгури, Коломийського району Івано-Франківської обл., кадастровий номер 2623285201:01:003:0121, визначивши, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із 1/2 частки вказаної земельної ділянки площею 0,1706 га.
Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 , на транспортний засіб марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», визначивши, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter».
Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 , на грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, у АТ КБ «ПриватБанк», що знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , залишок на якому становить 29 006,36 грн, згідно з умовами договору № SAMDNWFC00020938594, укладеного на ім`я ОСОБА_3 , визначивши, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із 1/2 частки вказаного грошового вкладу.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину такого нерухомого та рухомого майна:
житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 ;
земельної ділянки, площею 0,1706 га в с. Рунгури Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер 2623285201:01:003:0121, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами;
автомобіля марки «Mercedes Benz» моделі «Sprinter», 2005 року випуску, колір - білий, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
грошових вкладів у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунку № НОМЕР_3 , залишок на якому становить 29 006,36 грн, згідно з умовами договору № SAMDNWFC00020938594, укладеного на ім`я ОСОБА_3 .
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 503,18 грн у рахунок компенсації 1/2 частки вказаного грошового вкладу.
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 000,00 грн за проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи, 3 000,00 грн витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (за замовлення звітів про оцінку майна), та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю обставин проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини в період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вартість житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами зросла внаслідок спільних трудових та грошових затрат ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за період їх спільного проживання однією сім`єю, тому вказане нерухоме майно є об`єктом права їх спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частини якого належить позивачу. Проведений капітальний ремонт у житловому будинку не є самочинним будівництвом. Позивач має право на частину земельної ділянки пропорційно до розміру частини житлового будинку, розташованого на цій же земельній ділянці, тобто 1/2 частини (стаття 120 Земельного кодексу України).
Автомобіль «Mercedes Benz Sprinter», кошти на рахунку в АТ КБ «Приват Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 , набуті у період спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , є їх спільною сумісною власністю, тому позивач має право на 1/2 частки цього майна. 
Відповідач презумпцію права спільної сумісної власності не спростував.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 18 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гресько В. В. задовольнив частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2024 року в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,1706 га, яка розташована в с. Рунгури, кадастровий номер 2623285201:01:003:0121, та в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки скасував та в цих частинах ухвалив нове рішення.
Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 липня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,1706 га, яка розташована в с. Рунгури, кадастровий номер 2623285201:01:003:0121.
В задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки відмовив.
В іншій частині рішення суду залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_3 набув спірну земельну ділянку в порядку приватизації в грудні 2004 року, а тому вона є його особистою приватною власністю, унаслідок чого не підлягає поділу між подружжям.
Позивач не зверталася з вимогами про визнання права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування. 
Позивач не надала доказів щодо визначення розміру частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування її частини будинку; як використовуватиметься позивачем земельна ділянка під її частиною будинку; яка саме її частина та для якої мети.
Узагальнені доводи вимог касаційних скарг 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Пацалова Т. В. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 150/300/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 461/2328/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 204/9373/14-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 2-95/12, від 15 липня 2020 року у справі № 127/2061/16-ц, від 29 жовтня 2019 року у справі № 921/99/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 907/132/19, від 16 червня 2020 року у справі № 914/1101/19, від 23 червня 2020 року у справі № 910/14057/18.
На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Суд дійшов висновків про визнання права власності за позивачем на 1/2 частини спірного будинку, а тому відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України до позивача одночасно переходить право власності на земельну ділянку в розмірі, що відповідає розміру належного їй нерухомого майна, тобто 1/2 частини. 
У касаційних скаргах, поданих до Верховного Суду, адвокат Гресько В. В. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справах № 466/3769/16 та № 490/4949/17, від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17, від 06 грудня 2019 року у справі № 520/10480/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 493/915/16-ц, від 27 травня 2021 року у справі № 201/13289/16-ц, від 21 грудня 2023 року у справі № 910/6187/22, від 20 червня 2019 року у справі № 910/4473/17, від 17 червня 2020 року у справі № 396/47/17, від 15 липня 2020 року у справі № 454/116/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 301/1852/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 332/81/21, від 07 серпня 2019 року у справі №162/405/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 641/1355/18, від 11 листопада 2020 року у справі №610/1905/18, від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14719/15ц.
На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги і погіршив становище відповідача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. Спадкодавець набув спірну земельну ділянку в порядку приватизації, а тому ділянка була його приватною власністю. 
Суди дійшли помилкового висновку про встановлення факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу як чоловіка та жінки на підставі неналежних та недопустимих доказів, зокрема: 
акт обстеження житлових умов складено зі слів сусідів; свідки, покази яких суди взяли до уваги, повідомляли свої оціночні судження щодо відносин між позивачем і ОСОБА_3 , вони не були безпосередніми очевидцями факту формування між ними спільного бюджету, не бачили вмісту отриманих посилок/конвертів, отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_1 в період з 2004 до 2020 року; фотознімки за період з 1998 до 2020 року; суди взяли до уваги події, які відбулись до 2004 року, що виходить за межі доказування у справі, а саме народження у 1999 році спільної дитини ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , яка померла у 2002 році; 
Сам факт перебування осіб у близьких стосунках не може свідчити про проживання їх однією сім`єю як чоловіка і жінки.
Недоведеними є обставини щодо грошової участі позивача у ремонті будинку. Суди взяли до уваги подані позивачем докази без належного їх перекладу на українську мову, а також покази свідків, що не можуть бути належним підтвердженням обставин отримання та передання коштів. 
Суди безпідставно відхилили доводи відповідача про самочинність будівельних робіт із капітального ремонту спірного житлового будинку, який був проведений без одержання будівельного паспорта та дозволу на проведення робіт. Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, який суд взяв до уваги, набрав чинності з 10 червня 2017 року, тобто після того, як такі роботи могли бути здійснені у будинку. З урахуванням наявності самочинного будівництва будинок не може підлягати поділу. 
ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_3 , і нотаріус правомірно видав відповідачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно.
Суди здійснили розподіл судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог із порушенням норм процесуального права. Визначити пропорційність для розподілу судових витрат у цій справі є ускладненим або неможливим, тому судові витрати мали розподілятись порівну між сторонами. Крім того, витрати на виготовлення звіту про оцінку майна не можуть вважатись судовими витратами. Також неправильно визначена ціна позову в частині вимог про визнання права власності на автомобіль, оскільки його вартість не підтверджена належними доказами.
Узагальнені доводи відзивів на касаційні скарги
У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Греська В. В. як представника ОСОБА_2 , мотивований безпідставністю касаційної скарги позивача. Спірна земельна ділянка набута спадкодавцем в порядку приватизації, тому не є спільним сумісним майном подружжя. Розмір земельної ділянки, на яку претендує позивач, перевищує площу житлового будинку.
У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Пацалової Т. В. як представника ОСОБА_1 , мотивований необґрунтованістю касаційної скарги відповідача. Акт обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин містить підписи посадових осіб і скріплений печаткою селищної ради. Свідки підтвердили факт проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`ю як чоловіка і жінки, наявність в них спільного побуту. Суди правильно встановили факт проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу з 2004 року. Відповідач не надав доказів того, що ремонт будинку здійснено за інші, ніж спільні кошти подружжя. Проведені у будинку будівельні роботи належать до Переліку будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 07 червня 2017 року№ 406, які не потребують документів та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, а отже, правильним є висновок судів, що капітальний ремонт не є самочинним будівництвом. Суди правомірно стягнули судові витрати з відповідача на користь позивача.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Пацалової Т. В. як представника ОСОБА_1 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами адвоката Греська В. В. як представника ОСОБА_2 
03 жовтня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2025 року зазначену справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2025 року справу № 346/2938/22 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду Верховним Судом у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно. 
ОСОБА_3 належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 01 червня 1989 року, видане на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради від 10 травня 1989 року № 101. 
ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,2306 га, кадастровий номер 2623285201:01:003:0011, в с. Рунгури Коломийського району Івано-Франківської області на підставі рішення ХІІІ сесії четвертого демократичного скликання Рунгурської сільської ради від 13 грудня 2004 року (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 113593 від 10 березня 2006 року).
У 2016 році був здійснений поділ зазначеної земельної ділянки на дві з кадастровими номерами 2623285201:01:003:0121, 2623285201:01:003:0122, при цьому цільове призначення земельних ділянок не змінилось (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)).
Земельна ділянка площею 0,06 га з кадастровим номером 2623285201:01:003:0122 була зареєстрована 25 липня 2017 року за ОСОБА_4 на підставі договору дарування.
Із спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , відомо, що 31 грудня 2020 року із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 .
Нотаріус письмовим роз`ясненням від 31 грудня 2020 року рекомендувала позивачу звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з метою отримання права на спадкування за законом після його смерті в порядку статті 1264 ЦК України.
12 травня 2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_2 
16 липня 2022 року нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом в тому числі на земельну ділянку, площею 0,1706 га, яка знаходиться в с. Рунгури Коломийського району: Івано-Франківської області, кадастровий номер: 2623285201:01:003:0121.
У цій справі суди вважали доведеним факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року до 20 грудня 2020 року.
Суди встановили, що вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який належав ОСОБА_3 , істотно збільшилась саме внаслідок спільних трудових та грошових затрат власника і позивача за період їхнього спільного проживання однією сім`єю, і він є об`єктом права спільної сумісної власності.

2.Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Відповідно до частин першої, третьої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив наведені у касаційних скаргах доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів. 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 просила, в тому числі, визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, яка була набута у власність в порядку приватизації її чоловіком, та після смерті власника перейшла у спадщину його брата, з огляду на те, що вона набула право власності на частину житлового будинку, зведеного на зазначеній земельній ділянці.
Згідно частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб
Відповідно до статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадка, встановлених законом.
У статті 140 ЗК України передбачені спеціальні підстави припинення права власності на земельну ділянку. Однією з таких підстав є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)). Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності набуває той, хто має речове право на землю.
У пункті 38 постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продуктивний як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташований на ній об`єктів нерухомості неможливе, які зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки:
«спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). 
Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України закріплюють один із базових принципів приватного права - непорушність права власності. Особа не може бути позбавлена свого майна інакше як на підставі закону та без належної компенсації, а також не може зазнавати необґрунтованих обмежень у здійсненні правомочностей володіння, користування та розпорядження. 
У цьому контексті ключове значення має компенсаційна функція приватного права, яка покликана відновити порушену майнову або немайнову сферу особи. Її зміст полягає не лише у формальному присудженні певної суми, а у досягненні реального балансу інтересів сторін та максимально можливого відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме тому компенсація розглядається як універсальний правовий інструмент, що забезпечує ефективність захисту цивільних прав.
У доктрині підкреслюється, що компенсація має еквівалентний характер: вона повинна відповідати обсягу завданих втрат. Це може бути як права грошова виплата, так і передання іншого майна, яке за своєю вартістю, якістю та функціональним призначенням здатне замінити втрачене благо. Такий підхід випливає із самої сутності терміну «compensare», що означає «урівноважувати», тобто відновлювати порушену рівновагу між інтересами сторін.
Важливо, що компенсаційний механізм охоплює не лише випадки завдання шкоди, але й ситуації, коли відбувається припинення або обмеження суб`єктивного права. У таких випадках відшкодування виступає необхідною умовою правомірності втручання у сферу приватної автономії особи. Без компенсації таке втручання суперечило б як конституційним гарантіям, так і загальним засадам цивільного законодавства, зокрема принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Отже, компенсація в приватному праві - це дії, спрямовані на справедливе відновлення майнових або немайнових втрат шляхом виплати грошових сум чи передачі майна, еквівалентно за своїми характеристиками, що дозволяє компенсувати заподіяну шкоду або втрату права.
З огляду на це, у сфері поділу спільного майна подружжя законодавство не допускає моделей, за яких право приватної власності на земельну ділянку або її частку може бути припинене без відповідної компенсації. Суд, вирішуючи спір, повинен не лише визначити юридичну долю майна, а й забезпечити «економічну» рівновагу між сторонами, щоб жодна з них не зазнала необґрунтованих втрат та безкомпенсаційного припинення права (повністю або частково).
У таких справах нерухомість, розташована на земельній ділянці, яка належить одному з подружжя на праві приватної власності, зазвичай залишається у власності цього з подружжя. Інший із подружжя, своєю чергою, має право на грошову компенсацію витрат, понесених під час шлюбу на поліпшення цього майна, або на врахування відповідної суми при поділі іншого спільного майна. Саме через присудження компенсації суд забезпечує баланс інтересів сторін. 
Водночас не виключається можливість поділу в натурі будинку чи іншого об`єкта нерухомості, що є спільною сумісною власністю і розташований на такій земельній ділянці, з набуттям права власності на частину об`єкта особою, яка раніше не мала права на землю. Однак припинення права власності відповідача на земельну ділянку (або її частку) за вимогою іншого з подружжя лише за умови одночасного присудження грошової компенсації або врахування її вартості під час поділу іншого майна.
Тому, заявляючи вимогу про припинення права власності на земельну ділянку (чи її частку), суди мають вирішувати питання про попереднє внесення позивачем відповідної суми на депозитний рахунок суду згідно з частиною п`ятою статті 71 СК України, що виступає гарантією належного відшкодування власнику вартості його частки.
Отже, у приватному праві принцип компенсації є не допоміжним, а системоутворюючим. Віна гарантує, що будь-яке втручання у право власності або інше суб`єктивне право не призведе до односторонніх втрат, а буде врівноважене належною компенсацією. Саме через цей механізм забезпечується справедливість та ефективність судового захисту.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції фізична або юридична особа має мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Тлумачення вказаних норм права, з урахуванням актуальних висновків Великої Палати Верховного Суду, дає підстави для висновку, що за загальним правилом, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на збудовані на такій земельній ділянці будівлі або споруди набуває той, хто має речове право на землю. Об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Оскільки об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, є єдиним об`єктом права власності, окремий поділ об`єкта нерухомості в натурі або виділ частки, без відповідного поділу (виділу частки) земельної ділянки, призначеної для його обслуговування, не допускається згідно із законом (частина друга статті 183 цього Кодексу).
Цивільний закон, у тому числі положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, конструкцій автоматичного та безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельну ділянку на підставі рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності не містить. Це не відповідає конституційним засадам непорушності права власності, оскільки його примусове припинення можливе лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Виключення з цього загального правила допускається лише при примусовому відчуженні таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості в умовах воєнного чи надзвичайного стану та конфіскації майна (стаття 41 Конституції України, стаття 321 ЦК України).
Тому припинення права приватної власності (частку у праві) відповідача на земельну ділянку за вимогою другого із співвласників об`єкту нерухомості можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку. Це передбачає обов`язкове попереднє внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки.
Вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, саме про виплату одному із них компенсації і про гарантії її отримання або ж звертатися до суду з відповідним позовом в іншій справі. Тому припинення права приватної власності (частку у праві) відповідача на земельну ділянку за вимогою позивача можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку.
Такий підхід відповідає принципам розумності та справедливості, запобігає ситуаціям безкомпенсаційного припинення права приватної власності (частки у праві) на такі земельні ділянки за рішенням судів, особливо у випадках, коли таке припинення є вочевидь непропорційним втручанням у право власника земельної ділянки з урахуванням характеристик (площа та вартість) цієї земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається позивачка пред`явила позов, в тому числі, про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, яка була набута у власність в порядку приватизації її чоловіком, та після смерті власника перейшла у спадщину його брата, з огляду на те, що вона набула право власності на частину житлового будинку, зведеного на зазначеній земельній ділянці.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що за обставин цієї справи припинення права приватної власності відповідача на частину спірної земельної ділянки є вочевидь непропорційним втручанням у її права, за відсутності волевиявлення позивачки щодо компенсації вартості такої частки шляхом попереднього внесення ним відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тому відсутні підстави для задоволення позову.
Разом із тим, у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 зроблено висновок, що:
«земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і спору право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України».
В наведеній справі суди у порядку поділу майна подружжя визнали за сторонами право власності в рівних частках за кожним на будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та земельну ділянку, на якій цей будинок розташований, який належав на праві приватної власності відповідачу, без оцінки пропорційності втручання у права власності відповідача та вирішення питання компенсації у зв`язку з припиненням за рішенням суду права власності на земельну ділянку (частку у праві на неї).
Аналогічний висновок підтверджений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.
Такий підхід запровадив в судову практику конструкцію автоматичного та безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельні ділянки на підставі рішення суду про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власності, який неодноразово застосований і в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Тому без відступу від висновку, викладеному у наведених постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити остаточне рішення у цій справі.
Конкретизація висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є формою відступлення від нього, про що свідчить практика Великої Палати Верховного Суду (див. пункт 62 постанови від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-гс21), пункт 42 постанови від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20)).
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).
У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо підстав припинення права власності на земельну ділянку (частку у праві на неї) у зв`язку із набуттям іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на такій земельній ділянці, за рішенням суду у справах про визнання права на частку в праві спільної власності, викладеного у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року в справі № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, шляхом його конкретизації та визначення, що:
«припинення права приватної власності (частку у праві) відповідача на земельну ділянку за вимогою другого із співвласників об`єкту нерухомості можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку. Це передбачає обов`язкове попереднє внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки».
Крім того, згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм матеріального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначає, що у справі, яка переглядається, Велика Палата Верховного Суду у силу визначених процесуальним законом повноважень, повинна вирішити виключну правову проблему для забезпечення розвитку прав та формування єдиної правозастосовчої практики.
Це необхідно для чіткого визначення балансу захисту прав власника земельної ділянки, у разі припинення його права приватної власності (частку у праві) у звязку із набуттям права власності на будинок, будівлю чи іншу споруду, який розташованій на цій земельній ділянці, іншим співвласником, з метою належного захисту права власності.
Керуючись статтями 260, 402, 403 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Передати справу 346/2938/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, та оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. І. Грушицький 	
	А. Ю. Зайцев 	
	В. І. Крат 	
	Д. Д. Луспеник 	
	Є. В. Синельников 	
	І. М. Фаловська