Постанова
Іменем України

18 лютого 2026 року
м. Київ 

справа № 932/1433/24
провадження № 61-15586св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року в складі судді: Куцевола В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року в складі колегії: Агєєва О. В., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Позов мотивований тим, що позивачем на початку 2021 року з метою отримання заробітку з продажу акцій за допомогою компанії «Траст Макві Кепітал», ним було встановлено на його мобільному телефоні програму для віддаленого доступу «AnyDesk», завдяки чому вказана компанія отримала доступ до його особистого кабінету в системі інтернет-банкінгу «Raiffeisen Online».

З метою виведення коштів з торгового рахунку, за переконанням представників компанії «Траст Макві Кепітал» та за допомогою програми «AnyDesk», представниками вказаної компанії, 29 червня 2021 року було проведено платіж з його рахунку у сумі 20 007 грн, з призначенням платежу - за інформаційну послугу.

З огляду на те, що вказані кошти було перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_2 , а не на рахунок компанії «Траст Макві Кепітал», а також виходячи з інформації наявної в мережі Інтернет щодо шахрайських схем вказаної компанії, позивач вважає наявними в діях відповідача ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки згоди на перерахування коштів на рахунок останньої ним не надавалось і жодних послуг не отримувалось, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом про захист прав споживача.

Між позивачем та відповідачем не існувало будь-яких домовленостей (правочинів, договорів тощо), а тому позивач вважав, що належним способом захисту його порушених прав є застосування наслідків недійсності правочину здійсненого з використанням нечесної підприємницької діяльності.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 
кошти в сумі 20 007 грн;
інфляційні втрати - 7 526,25 грн; 
3% річних - 1 504,64 грн; 
грошову компенсацію моральної шкоди - 10 003,50 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
з огляду на те, що позивач, виходячи із суті заявлених вимог, прагне до повернення коштів від особи, які за його твердження ним не перераховувались та з якою останній не був у будь-яких договірних відносинах і будь-яких послуг від останньої не отримував, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту з посиланням на приписи статті 215 ЦК України та Закон України «Про захист прав споживачів» є неналежним способом захисту, оскільки в розумінні вказаних приписів Закону відсутні підстави вважати знаходження сторін у договірних правовідносинах та набуття позивачем статусу споживача;
належним способом захисту права позивача буде звернення до суду з позовом про стягнення коштів за механізмом встановленим статтею 1212 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідно до копії квитанції № 94961047 від 29 червня 2021 року, на рахунок ОСОБА_2 перераховано 20 007 грн з рахунку ОСОБА_1 . Призначення платежу - за інформаційну послугу;
виходячи із суті заявлених вимог, зазначених обґрунтувань, позивач прагне до повернення коштів від особи, які за його ж твердженням, ним не перераховувались (була переведена особами, які бажали заволодіти коштами позивача) та з якою він не був у будь-яких договірних відносинах і будь-яких послуг від останньої не отримував;
суд, надавши у сукупності оцінку обставинам, на які позивач посилається як на підставу заявлених вимог, дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (з посиланням на приписи статті 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів») є неналежним способом захисту, оскільки в розумінні вказаних приписів Закону відсутні підстави вважати знаходження сторін у договірних правовідносинах та набуття позивачем статусу споживача;
суд правильно зазначив, що у цій справі належним способом захисту прав позивача буде звернення до суду з позовом про стягнення коштів за механізмом встановленим статтею1212 ЦК України.

Аргументи учасників справи

11 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року, в якій просив:
оскаржені судові рішення скасувати;
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
відсутній висновок Верховного Суду щодо поширення сфери дії Закону України «Про захист прав споживачів» у ситуації сплати коштів на рахунки суб`єктів господарської діяльності з метою інвестицій або оплати інших фінансових послуг, якщо фактично будь-які послуги не надавалися, а договірних відносин між платником та одержувачем коштів не було;
суди неправильно застосували норми матеріального права і дійшли помилкового висновку про те, що спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів»;
нечесна підприємницька практика забороняється. Перелік форм нечесної підприємницької практики не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними;
з урахуванням таких обставин та суб`єктного складу сторін суди повинні були виходити з презумпції наявності споживчих відносин. Поставити під сумнів та спростувати цю презумпцію могли обставини, які б свідчили про намір позивача замовити послуги у зв`язку з власною підприємницькою діяльністю або виконанням мною обов`язків найманого працівника. У такому випадку відносини між позивачем та відповідачем мали б діловий, а не споживчий характер. Матеріали позову вказують на сплату коштів з метою отримання послуг фінансового характеру саме для моїх індивідуальних, особистих потреб;
правовою підставою заявленої вимоги про стягнення коштів було застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики;
нечесна підприємницька практика (перелік форм якої не є вичерпним) не обмежується тими випадками, коли між споживачем та суб`єктом господарювання мають місце договірні відносини. З цього випливає недійсність таких правочинів навіть у тих випадках, коли вони не супроводжувались укладенням безпосереднього договору або іншої угоди;
належним способом захисту порушених прав споживача у цій справі має бути застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого із застосуванням нечесної підприємницької практики відповідно до частини шостої статті Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 216 ЦК України, у вигляді стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів. Правовою підставою позову є застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики;
апеляційний суд застосував положення статей 55, 124 Конституції України без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, про те, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони», який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини;
навіть якщо погодитися з висновками судів про те, що належним способом захисту моїх прав був би позов на підставі статті 1212 ЦК України, апеляційний суд не мав жодних перешкод для того, щоб застосувати цю норму цивільного законодавства для вирішення позову.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

10 лютого 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 січня 2026 року вказано, що:
аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню;
касаційна скарга подана у передбачений законом строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

Відповідно до копії квитанції №94961047 від 29 червня 2021 року, на рахунок ОСОБА_2 перераховано 20 007 грн з рахунку ОСОБА_1 . Призначення платежу - за інформаційну послугу.

Позиція Верховного Суду

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).)

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 вказано, що «аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. У справі, що переглядається, збагаченням є збереження страховиком без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він згідно закону мав виплатити потерпілій особі враховуючи спричинену шкоду його страхувальником. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення страховика за рахунок зменшення (звільнення) його від виконання обов`язку з відшкодування шкоди завданої потерпілій особі його страхувальником».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно 
і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом позивач посилався на те, що між ним та відповідачем не існувало будь-яких домовленостей (правочинів, договорів тощо), а тому вважав, що належним способом захисту його порушених прав споживача є застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької діяльності;
суди не врахували, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини;
суди встановили, що сторони у червні 2021 року не перебували у правовідносинах. Тобто кошти у розмірі 20 007,00 грн були перераховані ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 за відсутності правової підстави. В цій справі відсутні обставини, які б свідчили, що відповідач як особа, яка отримала кошти, має право на їх отримання за рахунок позивача в силу договору чи іншого юридичного акта, судового рішення або норми права. За таких обставин кошти у розмірі 20 007,00 грн набуті  ОСОБА_2  без достатньої правової підстави. Тому помилковими є висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині. Як наслідок оскаржені судові рішення у цій частині належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги;
апеляційний суд не навів мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та грошової компенсації моральної шкоди;
апеляційний суд не перевірив правильність нарахування інфляційних втрат, 3% річних та наявність умов для стягнення грошової компенсації моральної шкоди.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та грошової компенсації моральної шкоди. Тому оскаржену постанову апеляційного суду у цій частині належить скасувати та передати справу у зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частини четверта статті 411 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що до спірних відносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки з урахуванням обставин цієї справи та кваліфікації перерахованих коштів на рахунок позивача як безпідставно набутого майна позивач не діяв як особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію. Тому до спірних відносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, й щодо звільнення від сплати судового збору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів в сумі 20 007 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги, постанову апеляційного суду у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрати, 3% річних та компенсації моральної шкоди скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 20 007 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про її задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 007 грн.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та грошової компенсації моральної шкоди скасувати, а справу у цій частині та розподілу судових витрат передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко