ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 570/6204/23
провадження № 61-15040св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
учасники справи: 
позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
позивач за зустрічним позовом/відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,
треті особи: - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, Орган опіки та піклування Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, орган опіки та піклування Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, про визначення місця проживання дитини.
Позов обґрунтований тим, що позивач є батьком дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Він з сім`єю проживав в будинку в с. Обарів Рівненського району Рівненської області. Але поведінка відповідачки стала несумісна з нормами і правилами людської моралі. Відповідачка залишила помешкання. Тому постало питання щодо визначення місця проживання дітей. Мирним шляхом неможливо досягнути згоди у цьому питанні. 
Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.
У лютому 2024 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.
Позивачка обґрунтовує позов тим, що після розірвання шлюбу постало питання визначення місця проживання дітей. ОСОБА_2 позитивно характеризується, працевлаштована, може забезпечити дітям належні умови проживання. Окрім того, роздільне проживання дітей негативно відобразиться на їх психологічному стані. 
З метою забезпечення найкращих інтересів дітей просила суд визначити місце проживання дітей з нею. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 
2025 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення обґрунтовано тим, що при розгляді справи було встановлено, що спору щодо місця проживання дитини ОСОБА_5 немає. Сторони погодилися, щоб дитина залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_2 .
Щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , то суд зазначає, що при ухваленні рішення суд врахував базові елементи при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: погляди дитини, її індивідуальність, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпеку дитини, вразливе положення, право дитини на здоров`я, право дитини на освіту. При вирішенні спору також враховано спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; бажання дитини.
Батько малолітнього ОСОБА_6 піклується про дитину особисто, забезпечує реалізацію права дитини на здоров`я, права дитини на освіту, з повагою ставиться до поглядів дитини, враховує індивідуальність дитини.
Судом встановлено, що батько ОСОБА_1 користується у сина повагою та авторитетом, син ОСОБА_7 висловив свою прихильність до батька та бажає проживати разом із ним. Думка дитини з`ясовувалася у присутності уповноваженого представника органу опіки та піклування без участі батьків (на стадії підготовки висновку органу опіки та піклування).
Також дитина була заслухана при розгляді справи у суді в присутності психолога, і дитина висловилася щодо того, що бажає проживати з батьком. Її волевиявлення було вільним, що вбачалося як з того, як поводить себе дитина та висловлює свої думки, так і з висновку психолога.
Також суд враховує, що дитина більше року (з січня 2024 року) проживає з батьком, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, при любові як до матері, так і до батька, бажає проживати з батьком; при передачі дитини на виховання матері будуть порушені його стійкі, усталені зв`язки з оточенням, звичним до нього середовищем, що не відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що проживання сина ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_9 відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з матір`ю - ОСОБА_2 . Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року, в частині іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
Думка дитини щодо її бажання проживати з батьком у контексті цієї справи є непереконливою з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком, обмеження спілкування з матір`ю та конфлікт між батьками, зокрема щодо визначення місця проживання сина.
Окрім того, станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції батько ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, оскільки мобілізований та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а малолітнього сина ОСОБА_4 , на підставі нотаріально посвідченої заяви батько передав під нагляд (на виховання) ОСОБА_10 (двоюрідна сестра ОСОБА_8 ) та ОСОБА_11 (баба ОСОБА_8 ).
Апеляційний суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з матір`ю суперечитиме її інтересам. Водночас суд встановив, що мати ОСОБА_2 спроможна забезпечити належні умови для фізичного, духовного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітнього ОСОБА_4 та, згідно положень частини першої статті 151, статті 163 
СК України, має переважне право перед іншими особами ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) на особисте виховання дитини.
За таких обставин, виходячи із закріплених у міжнародному та національному законодавстві принципів пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом із ним та задоволення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
27 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду 
від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, яка підписана представником ОСОБА_3 , у якій він просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вказує на нібито негативний вплив конфліктів між батьками на психологічний та емоційний стан дітей, а також на взаємини між матір`ю та сином ОСОБА_12 , який проживає з батьком.
Однак, така оцінка є необґрунтованою та не відповідає матеріалам справи, оскільки ґрунтується на хибних припущеннях і не підкріплена належними, допустимими та достовірними доказами. В матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про те, що саме проживання сина з батьком ОСОБА_1 негативно впливає на його розвиток чи призводить до погіршення його стану.
Дитина тривалий час проживає разом із батьком, адаптована, відвідує навчальний заклад, забезпечена умовами для життя, в тому числі, орган опіки та піклування та суд не встановили факт неналежного виконання батьком батьківських обов`язків. Натомість апеляційний суд, не маючи жодного прямого доказу, намагається штучно перенести конфлікт між подружжям на сферу стосунків «батько - дитина», чого матеріали справи не підтверджують.
Більше того, посилання апеляційного суду на нібито негативні взаємини між матір`ю та сином, які проживають окремо, є нелогічним та суперечить найкращим інтересам дитини. Якщо суд констатує погіршення стосунків сина з матір`ю, це може свідчити лише про те, що дитина не відчуває належного комфорту чи прихильності до неї, що, відповідно, є додатковою підставою для залишення місця проживання сина саме з батьком, а не для його примусового переведення до матері. Суд має керуватися вирішальним критерієм - забезпеченням стабільності та психологічного комфорту дитини, а не бажанням матері змінити вже сформований сприятливий для дитини життєвий уклад.
Апеляційний суд неправомірно ототожнив конфлікт між подружжям із впливом на дитину. Те, що між батьком та матір`ю існували непорозуміння, не означає автоматично, що батько погано ставиться до сина. Показання самої 
ОСОБА_2 стосуються виключно її особистих взаємин із ОСОБА_1 , в тому числі, в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та достовірні докази неналежної поведінки батька щодо сина ОСОБА_8 .
Така спроба апеляційного суду перенести її суб`єктивні висловлювання на сферу стосунків між батьком і дитиною є припущенням, яке заборонене статтею 89 ЦПК України. Жоден доказ у справі не підтверджує, що дитина страждає, бо проживає з батьком.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про небезпеку, недбалість, жорстоке поводження або психологічний тиск батька на дитину. Натомість апеляційний суд побудував свої висновки на недопустимих твердженнях, які нічим не підтвердженні, матеріалах, що не доводять вини батька, а також на припущеннях і суб`єктивних твердженнях матері, які не мають жодного стосунку до реальних відносин між батьком та сином. За таких умов висновок про негативний вплив батька на дитину є не лише необґрунтованим, а й повністю спростованим матеріалами справи.
Постанова, яку суд апеляційної інстанції використав як доказ існування домашнього насильства - постанова Рівненського районного суду 
від 05 грудня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 за частиною першою статті 173-2 КУпАП - була скасована постановою Рівненського апеляційного суду від 19 січня 2024 року у справі №570/5067/23, а провадження у справі закрито на підставі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Це є остаточним рішенням, яке має преюдиційну силу і прямо підтверджує, що факт правопорушення не відбувся і будь-які твердження на цю тему є юридично нікчемними. Посилання апеляційного суду на скасовану постанову є порушенням принципу законності, адже суд не має права визнавати доведеними обставини, які вже спростовані судом.
Посилання на наявність кримінального провадження за заявою матері також не є доказом будь-якої вини батька. В тому числі, внесення відомостей до ЄРДР саме по собі не підтверджує факту вчинення кримінального правопорушення, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вина не буде доведена в законному порядку, згідно зі статтею 62 Конституції України та статтею 17 Кримінального процесуального кодексу України. 
Апеляційний суд посилався на нібито факти вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, але при цьому не надав оцінки ключовій обставині: жодне з цих проваджень не стосувалося дитини, жодне не стосувалося неналежної поведінки батька щодо малолітнього ОСОБА_8 , жодне не встановлювало будь-якої небезпеки для дитини.
Апеляційний суд посилається на психологічний висновок спеціаліста 
від 23 жовтня 2023 року № 39, відповідно до якого, дітям рекомендовано консультації у дитячого лікаря психоневролога, проходження курсу психологічної реабілітації, у зв`язку з наслідками споглядання фактів вчинення батьком домашнього насильства щодо матері. Однак такий висновок не може вважатися допустимим та належним доказом з огляду на те, що він був отриманий без ухвали суду на його проведення та без дотримання процедури, яка забезпечує об`єктивність, достовірність та контроль за його формуванням, в тому числі, він не містить обов`язкових реквізитів до висновку експерта, передбачених статтями 106, 102 ЦПК України. Разом з тим, вказаний висновком не є висновком спеціаліста у розумінні вказаних норм ЦПК України.
Апеляційний суд не проаналізував зміст пояснень дитини, не зіставив їх із доказами у справі, не вказав, які саме матеріали справи суперечать позиції першої інстанції. По суті, апеляційний суд проігнорував обов`язкові положення статті 171 СК України та фактично позбавив дитину одного з її ключових прав - права бути реально почутою, а не просто формально опитаною. Саме на тому й наголосив суд першої інстанції - думка дитини не була одноразовою чи нестійкою, вона була послідовною та логічно обгрунтованою.
Апеляційний суд, мотивуючи своє рішення, фактично обмежився лише твердженням про те, що не виявив обставин, які б свідчили про суперечність проживання дитини з матір`ю її інтересам, однак при цьому залишив поза увагою головне - відсутність будь- яких встановлених фактів, які б свідчили про негативний вплив проживання дитини разом із батьком. Суд не встановив жодних порушень у вихованні, неналежного ставлення батька, недбалості чи неможливості забезпечити дитині стабільні умови життя, психологічну підтримку, турботу, розвиток і навчання. Навпаки, у матеріалах справи наявні докази того, що дитина тривалий час проживає з батьком, адаптована у цьому середовищі, має постійне навчання, друзів, соціальні зв`язки, відчуває себе поряд із ним у безпеці й демонструє емоційний комфорт.
Ухвалене апеляційним судом рішення ґрунтується на припущенні про «перевагу матері», тоді як суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з батьком хоча б у чомусь шкодить її інтересам, та не врахував, що саме дитина вже зробила свій усвідомлений вибір, заснований на реальних, а не формальних обставинах.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У лютому 2026 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_13 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Відзив обґрунтований тим, що твердження позивача, що «апеляційний суд, використовуючи скасовану постанову та нібито відкрите кримінальне провадження як базовий елемент аргументації щодо нібито негативної поведінки батька, штучно створив підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 . Фактично суд підтвердив обставину, якої не існує, і саме на цій недостовірній та недопустимій підставі зробив висновок про перевагу матері над батьком при визначенні місця проживання дитини» не відповідають дійсності, оскільки позивачем було вчинено по відношенню до ОСОБА_2 фізичне та психологічне насильство, яке відбулося в присутності малолітніх дітей. Агресивна поведінка ОСОБА_1 негативно впливає на дітей, спричиняючи психологічні та емоційні проблеми. Діти відчувають страх, тривогу, гнів, їм важко впоратися з цими емоціями, а така поведінка батька є негативним прикладом для наслідування.
Щодо бажання дитини проживати з батьком, варто зауважити, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків матері та дитини). Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, адже дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності (дана позиція узгоджується з постановою ВС від 27 січня 2021 року у справі №727/3856/18).
Щодо твердження позивача про те, що «проживаючи з батьком, дитина має стабільну емоційну підтримку та навчальну допомогу», то позивач з 26 червня 2025 року є мобілізованим до Збройних Сил України та зарахований до військової частини НОМЕР_1 , що було зазначено і представником позивача під час судового засідання у Рівненському апеляційному суді. З касаційної скарги вбачається, що у сукупності лише два місяці позивач був звільнений у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою. Тому вважає, що твердження про підтримку батьком дитини не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 фізично не може знаходитися поруч з дитиною з 26 червня 2025 року та надавати допомогу у навчанні, побутовому житті тощо.
Також, позивач не вказує на той факт, що спільна донька ОСОБА_5 проживає з матір`ю. ОСОБА_1 не підтримує зв`язків з донькою, не цікавиться її життям, здоров`ям, дозвіллям, навчанням тощо.
Як вбачається з психологічного висновку, що знаходиться у матеріалах справи за результатами обстеження ОСОБА_5 , учениці 3А класу, найбільш комфортно дівчинка почувається в товаристві старшого брата. До обох батьків дівчинка відноситься прихильно, але відчуває брак спільно пережитих позитивних емоцій.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 569/22963/21 зазначено, шо якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер.
Зв`язки між братом та сестрою, прив`язаність їх один до одного є важливою обставиною справи, яку Рівненський апеляційний суд врахував при розгляді даної справи.
Оскільки ОСОБА_1 фактично не проживає за місцем реєстрації та місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з проходженням військової служби, дитиною опікуються інші особи ОСОБА_10 (двоюрідна сестра ОСОБА_8 ), ОСОБА_11 (баба ОСОБА_8 ), дружина позивача ОСОБА_14 , що прямо суперечить нормам законодавства, оскільки ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_4 і має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 15 грудня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито провадження у справі та витребувано справу із суду першої інстанції. 
У лютому 2026 року матеріали справи № 570/6204/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 21 січня 2026 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17, 
від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 757/2002/23-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 758/9907/21, 
від 11 грудня 2024 року у справі № 486/74/20, від 18 грудня 2024 року у справі № 630/21/22, від 18 грудня 2024 року у справі № 381/2182/22, від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19, від 24 листопада 2021 року в справі 
№ 754/16535/19, від 14 липня 2020 року у справі № 357/7976/18-ц, 
від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц, 
від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17, від 15 січня 2020 року у справі №148/1555/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 жовтня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2024 року (справа 
№ 570/5907/23.
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Син сторін ОСОБА_4 з січня 2024 року проживає разом з батьком ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 , а донька сторін ОСОБА_5 - разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погодившись з таким визначенням місяця проживання дітей сторони звернулися до суду для вирішення спору.
Згідно з актом обстеження умов проживання батька ОСОБА_1 
від 11 листопада 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 , батьком створено належні умови для розвитку, проживання та виховання дітей.
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, має доходи.
Згідно з актом обстеження умов проживання матері ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , матір`ю створено комфортні умови для проживання, виховання та розвитку дітей.
ОСОБА_2 працевлаштована у відділі освіти, культури, молоді та спорту Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, надала довідку про доходи та має позитивні характеристики з місця роботи та попереднього місця проживання.
Згідно з характеристикою щодо ОСОБА_15 , батьки приділяють належну увагу вихованню сина. Цікавляться життям дитини, забезпечують відвідування навчальних та позакласних заходів, правильно організовують проведення навчального процесу, моніторять усі події в класі, реагують на зауваження класного керівника.
Як вбачається з характеристики від 17 червня 2025 року щодо ОСОБА_15 , учень завжди охайно вдягнений, забезпечений усім необхідним для навчання. Батьки слідкують за навчальним процесом, беруть участь у вихованні дитини та контактують з класним керівником.
Згідно з характеристикою щодо ОСОБА_16 , батьки приділяють увагу навчанню та вихованню дитини, приймають активну участь у житті класу.
Відповідно до довідки Обарівського ліцею Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 20 грудня 2023 року № 207 матір дітей спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дітей, успіхами у навчанні, відвідує батьківські збори, здійснює плату за харчування. Діти завжди охайні, доглянуті.
Матеріалами справи підтверджується факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , зокрема в присутності дітей.
12 вересня 2023 року відносно ОСОБА_1 був виданий терміновий заборонний припис стосовно кривдника по відношенню до потерпілої ОСОБА_2 . 
Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2023 року (справа № 570/5067/23) визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 173-2 КУпАП.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року була залишена без змін постанова Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП.
Згідно з витягом з ЄРДР, відносно ОСОБА_1 10 грудня 2023 року внесені відомості до ЄРДР за № 12023186180000686 за частиною першою статті 125 КК України, за заявою ОСОБА_2 про нанесення їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.
За психологічним висновком спеціаліста від 23 жовтня 2023 року № 9, дітям рекомендовано консультації у дитячого лікаря психоневролога, проходження курсу психологічної реабілітації, у зв`язку з наслідками споглядання фактів вчинення батьком домашнього насильства щодо матері.
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області 
від 05 липня 2024 року № 7, рекомендовано органу опіки та піклування Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_16 з мамою ОСОБА_2 . 
Рішенням виконавчого комітету Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18 липня 2024 року № 170 був затверджений висновок органу опіки та піклування щодо місця проживання малолітніх дітей, за яким, діючи в якнайкращих інтересах дитини, а не в інтересах та бажаннях батьків, які вони не змогли чи не бажали вирішити в позасудовий спосіб, несвідомий підхід батьків до питання психоемоційного стану дитини під час конфліктних ситуацій між собою, розуміючи, що малолітня дитина є вразливою, … орган опіки та піклування вважав, що визначити місце проживання ОСОБА_15 з батьком чи матір`ю не можливо без проведення психологічної експертизи дитячо-батьківських відносин.
Позиція Верховного Суду
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків матері та дитини) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року (справа № 727/3856/18)). 
Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Згідно зі статтею 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини 
від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі 
№ 161/12242/17 (провадження № 61-4622св23)).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що:
«тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що:
«закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) вказано, що:
«питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що:
«під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 (провадження № 61-7147св19) зазначено, що:
«рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 (провадження № 61-5230св20) вказано, що:
«при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку ОСОБА_3, яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини».
Касаційний суд вже зазначав, що:
якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер (див. пункт 65 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 569/22963/21 (провадження № 61-12563св22));
хоча суд не позбавлений можливості визначити роздільне місце проживання братів і сестер з обома батьками, однак головне в цьому - не порушити для дитини відчуття стабільності та спокою і врахувати якнайкращі її інтереси (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2024 року в справі № 361/1872/21 (провадження № 61-18120св23));
при визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року в справі № 127/9377/21 (провадження № 61-9677св24)).
Касаційний суд вже зазначав, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини (див. див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 754/1447/23 (провадження № 61-6119св24)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним;
ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.
рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 
2025 року позов ОСОБА_1 задоволено та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції зазначив, що проживання сина ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_1 відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини. Спору щодо місця проживання дитини ОСОБА_5 немає, сторони погодилися, щоб дитина залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_2 
суд апеляційної скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 зазначив, що думка дитини щодо її бажання проживати з батьком у контексті цієї справи є непереконливою з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком, обмеження спілкування з матір`ю та конфлікт між батьками, зокрема щодо визначення місця проживання сина. На момент розгляду справи судом апеляційної інстанції батько ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, оскільки мобілізований та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а малолітнього сина ОСОБА_4 , на підставі нотаріально посвідченої заяви батько передав під нагляд (на виховання) ОСОБА_10 (двоюрідна сестра ОСОБА_8 ) та ОСОБА_11 (баба ОСОБА_8 ). Апеляційний суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з матір`ю суперечитиме її інтересам. Водночас суд встановив, що мати ОСОБА_2 спроможна забезпечити належні умови для фізичного, духовного, соціального розвитку та матеріального забезпечення малолітнього ОСОБА_4 та, згідно положень частини першої статті 151, статті 163 СК України, має переважне право перед іншими особами ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) на особисте виховання дитини;
разом з тим, в апеляційний скарзі ОСОБА_2 вказувала, зокрема, що судом першої інстанції не були взяті до уваги міцні зв`язки між братом та сестрою, а розлучення брата та сестри може зашкодити їх інтересам. Посилалася на психологічний висновок, що знаходится в матеріалах справи, у якому сказано, що ОСОБА_5 найбільш комфортно почувається в товаристві старшого брата;
апеляційний суд на вказані доводи ОСОБА_2 не звернув уваги. Розлучення брата і сестри, з урахуванням обставин цієї справи, та їх подальше роздільне проживання може завдати їм істотної психологічної травми, враховуючи вищезгаданий психологічний висновок, невелику різницю у віці дітей (2 роки) та їх тривале проживання разом.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , проте не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги, а тому постанову суду апеляційної інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частини в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене частково без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши її мотивувальну частини в редакції цієї постанови.
Оскільки касаційний суд змінює судове рішення лише в частині мотивів його прийняття, то судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко