ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 536/1962/25
провадження № 61-14601св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи: 
заявники:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи: Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бойко Вікторія Володимирівна, на ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 серпня 2025 року в складі судді Река А. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Карпушина Г. Л., Чумак О. В., Обідіної О. І.,  

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Виконавчий комітет Піщанської сільської ради, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області).
Заяву обґрунтовано тим, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку ЯГ № 651699, виданого Піщанською сільською радою Полтавської області 29 вересня 2006 року, ОСОБА_3 належала земельна ділянка, кадастровий номер 5322483801:01:009:0066, площею 0,1745 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємцями останнього є ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_2 (дружина) - заявники у цій справі. Заявники є єдиними спадкоємцями померлого. 

28 лютого 2008 року державний нотаріус Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори (далі - державний нотаріус) Гуртова О. С. видала ОСОБА_2 (дружині померлого) свідоцтво про право власності на 1/2 частину земельної ділянки (частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя).

Після цього предметом спадкування залишилася інша 1/2 частина земельної ділянки, яка була успадкована заявниками порівну.

28 лютого 2008 року державний нотаріус Гуртова О. С. видала ОСОБА_2 (дружині померлого) свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна (1/4 частину земельної ділянки).

Також 28 лютого 2008 року державний нотаріус Гуртова О. С. видала ОСОБА_1 (сину померлого) свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна (1/4 частину земельної ділянки). 

Таким чином, після спадкування заявниками майна померлого ОСОБА_3 частки заявників у праві власності на земельну ділянку становили: 3/4 у ОСОБА_2 та 1/4 у ОСОБА_1 .

Заявники зазначили, що під час видачі їм державних актів на право власності на земельну ділянку на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом у їх тексті помилково зазначено частки у справі власності на цю земельну ділянку: 1/2 у ОСОБА_2 та 1/2 у ОСОБА_1 .

У відповідь на звернення до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Полтавської області щодо вчинення реєстраційних дій та зазначення правильних відомостей про частки у праві власності заявники отримали відмову, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. 
Також у відповідь на заяву до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про видачу нових державних актів про право власності на земельну ділянку заявники отримали відмову, оскільки задоволення такої заяви не передбачене чинним законодавством. 

Враховуючи викладене, посилаючись на неможливість захистити свої права іншим способом, заявники просили суд:
1) встановити факт, що у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 016116, виданому ОСОБА_1 19 грудня 2008 року на земельну ділянку (кадастровий номер 5322483801:01:009:0066) у розділі «Список співвласників земельної ділянки» помилково зазначено, що частка ОСОБА_2 у спільній власності становить 1/2, а правильним є зазначення, що частка ОСОБА_2 у спільній власності становить 3/4;
2) встановити факт, що у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 016117, виданому ОСОБА_2 19 грудня 2008 року на земельну ділянку (кадастровий номер 5322483801:01:009:0066) у розділі «Список співвласників земельної ділянки» помилково зазначено, що частка ОСОБА_1 у спільній власності становить 1/2, а правильним є зазначення, що частка ОСОБА_1 у спільній власності становить 1/4.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Кременчуцький районний суд Полтавської області ухвалою від 22 серпня
2025 року, яка залишена без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року, відмовив у відкритті окремого провадження у цій справі.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивована тим, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

21 листопада 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких
діє адвокат Бойко В. В., через підсистему «Електронний суд» подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року у цій справі, у якій представник заявників, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявники у касаційній скарзі вказують на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 

Зазначають, що порушене у цій справі питання полягає у встановленні факту помилки у виданих на їх ім`я державних актах на право власності на землю. При цьому між ними відсутній спір про право, оскільки частки у праві власності на земельну ділянку були правильно визначені державним нотаріусом у відповідних свідоцтвах про право на спадщину, але під час видання їм на підставі указаних свідоцтв державних актів на право власності на землю допущено помилку і саме цей факт помилки заявники просять установити. 

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 грудня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Верховний Суд ухвалою від 25 березня 2026 року справу призначив до судового розгляду.

Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

У цій справі, не погодившись із судовим рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діяв адвокат Бойко В. В. 

Текст апеляційної скарги свідчить про її складення та подання від імені обох заявників, які обидва видали окремі ордери на представництво їх інтересів адвокатом Бойко В. В., та кожен окремо сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги. Однак в ухвалі апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі суд апеляційної інстанції помилково зазначив «Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бойко Вікторії Володимирівни», а у резолютивній частині оскарженої постанови апеляційного суду помилково зазначив «апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бойко Вікторії Володимирівни - залишити без задоволення». 

Разом із тим, за вимогами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не містить доводів про порушення права ОСОБА_1 тим, що апеляційний суд не розглянув його частину вимог апеляційної скарги, у зв`язку із чим такі виявлені порушення суду апеляційної інстанції не покладаються в мотиви цієї постанови. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на таке. 

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. 

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір
є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У цій справі заявники обґрунтовували свої вимоги тим, що після спадкування ними майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у заявників відповідно до виданих державним нотаріусом свідоцтв про право на спадщину за законом виникло право на земельну ділянку в таких частинах: 3/4 у ОСОБА_2 та 1/4 у ОСОБА_1 .
Заявники зазначили, що під час видання їм державних актів на право власності на земельну ділянку (на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом) у їх тексті допущено помилку, а саме помилково зазначено частки у праві власності на цю земельну ділянку: 1/2 у ОСОБА_2 та 1/2 у ОСОБА_1 .

У відповідь на звернення до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Полтавської області щодо вчинення реєстраційних дій та зазначення правильних відомостей про частки у праві власності заявники отримали відмову, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. 

У відповідь на заяву до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про видачу нових державних актів про право власності на земельну ділянку заявники також отримали відмову, оскільки задоволення такої заяви не передбачене чинним законодавством. 

Враховуючи викладене, посилаючись на неможливість захистити свої права іншим шляхом, заявники просили суд:
1) встановити факт, що у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 016116, виданому ОСОБА_1 19 грудня 2008 року на земельну ділянку (кадастровий номер 5322483801:01:009:0066) у розділі «Список співвласників земельної ділянки», помилково зазначено, що частка ОСОБА_2 у спільній власності становить 1/2, а правильним є зазначення, що частка ОСОБА_2 у спільній власності становить 3/4;
2) встановити факт, що у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 016117, виданому ОСОБА_2 19 грудня 2008 року на земельну ділянку (кадастровий номер 5322483801:01:009:0066) у розділі «Список співвласників земельної ділянки», помилково зазначено, що частка ОСОБА_1 у спільній власності становить 1/2, а правильним є зазначення, що частка ОСОБА_1 у спільній власності становить 1/4.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що вказаний факт не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки в цьому випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки вони не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню.

У справах цієї категорії, зазначаючи про неможливість розгляду вимог заявників у порядку окремого провадження, суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є особою, на чиї права вливають вимоги заявників, або хто є особою, яка оспорює їх відповідні права, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Отже, висновок судів попередніх інстанцій у цій справі про наявність спору про право є помилковим і матеріалами справи не підтверджений. 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У цій справі колегія суддів Верховного Суду не може погодитися із доводами заявників про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Встановлення бажаного для заявників факту у порядку окремого провадження, а саме існування помилки у виданих на їх ім`я державних актах на право власності на землю, не відповідає положенням статей 293 та 315 ЦПК України щодо встановлення факту, що має юридичне значення. Подібний підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 640/5310/19, провадження № 61-10972св19.

Тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виснував, що у відкритті окремого провадження у цій справі слід відмовити, однак помилково зазначив мотиви такого рішення.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення підлягають зміні шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на зазначене касаційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бойко В. В., підлягає частковому задоволенню, ухвала Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 серпня 2025 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року - зміні шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови, а в іншій частині підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бойко Вікторія Володимирівна, задовольнити частково.

Ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року змінити шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови. 

В іншій частині ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович