ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 320/13847/23
адміністративне провадження № К/990/17517/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Радишевської О.Р.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Стеблевського Андрія Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року (суддя Леонтович А.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року (колегія у складі суддів: Коротких А.Ю., Сорочка Є.О., Чаку Є.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправним і скасувати наказ Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 14 лютого 2023 року №60-к/тр «Про оголошення звільнення ОСОБА_1 »;
- зобов`язати НАЗК поновити ОСОБА_1 [на] аналогічній посаді (головного спеціаліста) у НАЗК з 14 лютого 2023 року;
- стягнути з НАЗК на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 лютого 2023 року до дати ухвалення рішення у цій справі.
Позов мотивовано тим, що, всупереч вимогам Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII), відповідач одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачці жодної вакантної посади.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 05 вересня 2023 року, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 18 березня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що відповідач дотримався усіх передбачених статтею 87 Закону №889-VIII вимог у процедурі звільнення державного службовця з підстави скорочення посади державної служби, зокрема, запропонував позивачці всі наявні вакантні посади та неодноразово вчиняв дії з метою ознайомлення ОСОБА_1 з переліком таких посад, однак вона залишила поза увагою пропозиції відповідача. Із цих міркувань суди попередніх інстанцій констатували, що оспорюваний наказ НАЗК про звільнення позивачки відповідає вимогам статті 87 Закону №889-VIII та критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Підстави касаційного оскарження та їхнє обґрунтування
У касаційній скарзі представник позивачки просив скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, не передаючи справу на новий розгляд.
Підставою касаційного оскарження судових рішень автор касаційної скарги зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у межах якої вказав на застосування судами попередніх інстанцій норм статті 87 Закону №889-VIII, статей 5-1, 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без урахування висновків з питання їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №725/3265/18, від 12 січня 2021 року у справі №753/9240/18, від 16 березня 2023 року у справі №640/4907/21, від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16, від 07 липня 2022 року у справі №826/6203/17, від 19 травня 2022 року у справі №205/6352/18, від 16 грудня 2020 року у справі №127/27008/19, від 09 червня 2022 року у справі №400/1781/21, від 16 грудня 2021 року у справі 380/1857/20, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №821/595/16, від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14.
Скаржник указав, що під час судового розгляду відповідач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження виконання ним вимог, передбачених абзацом 3 частини шостої статті 49-2 КЗпП України. Наведене свідчить про недодержання відповідачем положень статті 42, частини другої статті 49-2 КЗпП України, а також порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки щодо забезпечення її переважного права на залишення на роботі при її попередженні про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII. У межах судового розгляду спору про поновлення на роботі вирішується питання про правомірність звільнення з роботи, тому до повноважень суду належить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення, зокрема, за скороченням конкретного працівника.
За правилами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України власник уважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню, у зв`язку зі скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто: за професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням цього освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №821/595/16, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.
Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16.
Резюмуючи наведене, скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій не перевірили виконання відповідачем вимог згаданих положень Закону №889-VIII і КЗпП України, у зв`язку з чим дійшли необґрунтованого висновку про відповідність процедури звільнення позивачки встановленому порядку. Суди також залишили поза увагою, що процедура пропонування позивачці вільних / вакантних посад перетворювалася на нове працевлаштування, оскільки позивачка повинна була не просто обрати посаду, а фактично пройти співбесіду («особисту розмову») з керівником відповідного структурного підрозділу, під час якої переконати його у готовності працювати. Отже, пропонування вільних/вакантних посад мало фіктивний характер.
Позиція інших учасників справи
У відзиві відповідач просив касаційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року залишити без змін.
Представниця НАЗК наголосила, що в межах спірних правовідносин відповідач дотримався передбачених Законом №889-VIII вимог при звільненні ОСОБА_1 , зокрема, попередив ОСОБА_1 про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів до звільнення та запропонував їй усі наявні вакантні посади державної служби (рівнозначні посади та нижчі відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності) при цьому, пропонував їх декілька разів з урахуванням нових посад, які з`являлися в органі, згідно зі штатним розписом після першої пропозиції. Від моменту як ОСОБА_1 було вперше запропоновано вакантні посади (15 грудня 2023 року) і до моменту звільнення (14 лютого 2023 року) минуло майже 2 місяці. Протягом цього періоду позивачка не виявила бажання продовжити з НАЗК трудові відносини та не погодилась на жодну із запропонованих їй вакантних посад. Отже, за позицією відповідача, НАЗК вчинило всі залежні від нього дії з метою виконання обов`язку щодо працевлаштування позивачки у зв`язку зі скороченням займаної нею посади, проте ОСОБА_1 не продемонструвала зацікавленості в тому, щоб залишитися, категорично відмовилася від запропонованих їй посад та не подала заяву про переведення, тож звільнення позивачки зумовлено саме її діями.
Щодо наведених у касаційній скарзі мотивів про недотримання відповідачем положень КЗпП України, представниця НАЗК зауважила, що в розглядуваному випадку підлягають застосуванню норми Закону №889-VIII, які є спеціальними стосовно положень КЗпП України, оскільки спірні правовідносини виникли щодо звільнення державного службовця з ініціативи суб`єкта призначення у зв`язку зі скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури без скорочення чисельності або штату державних службовців, і врегульовані статтею 87 Закону №889-VIII. Передбачене КЗпП України переважне право залишитися на роботі, про яке згадує автор касаційної скарги, спрямоване на збереження за працівником місця його роботи, тобто корелюється з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, яка покладає на керівника чи суб`єкта призначення у разі припинення державної служби за його ініціативою, обов`язок запропонувати державному службовцю всі наявні вакантні посади.
Також, на думку представниці відповідача, висновки Верховного Суду, викладені в перелічених скаржником постановах, є нерелевантними спірним правовідносинам, оскільки стосуються трудового законодавства та процедури реорганізації.
Представниця відповідача категорично заперечила проти наведених у касаційній скарзі аргументів про потребу проходити співбесіду та фіктивність пропонування вакантних посад. За позицією НАЗК, це не відповідає дійсності і спростовується долученими до матеріалів справи доказами, відповідно до яких позивачці було роз`яснено, що у випадку надання згоди на зайняття однієї із запропонованих посад, її невідкладно буде переведено на цю посаду, тож позивачка мала лише виявити волевиявлення шляхом подання заяви про переведення. Про можливість спілкування з керівником того чи іншого структурного підрозділу НАЗК у процесуальних документах зазначала в контексті випадків виникнення потреби ознайомлення з основними завданнями і функціями відповідних структурних підрозділів, а не як обов`язок пройти співбесіду.
Рух касаційної скарги
06 травня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника позивачки.
Ухвалою від 27 травня 2024 року Верховний Суд визнав неповажними зазначені автором касаційної скарги підстави для поновлення пропущеного процесуального строку, залишив цю касаційну скаргу без руху та установив скаржникові десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів.
06 червня 2024 року на виконання вимог цієї ухвали представник позивачки подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою від 19 червня 2024 року Верховний Суд визнав поважними причини пропуску адвокатом Стеблевським А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року і постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року в цій справі, поновив цей строк та відкрив касаційне провадження за поданою представником позивачки касаційною скаргою з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Цією ж ухвалою Суд витребував з Київського окружного адміністративного суду справу №320/13847/23.
У зв`язку з тривалим ненадходженням справи із суду першої інстанції, Верховний Суд ухвалами від 06 лютого, 11 квітня та 13 травня 2025 року повторно витребував справу №320/13847/23 з Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою від 18 березня 2026 року справу призначено до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Наказом НАЗК від 13 вересня 2018 року №730-к/тр ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу проведення повних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя.
Наказом НАЗК від 28 лютого 2020 року №74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідовано Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя.
Наказом НАЗК від 06 березня 2020 року №85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції» затверджено та введено в дію з 11 березня 2020 року штатний розпис НАЗК на 2020 рік. 
З 22 липня 2019 року до 10 січня 2022 року позивачка перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та приступила до виконання службових обов`язків з 11 січня 2022 року.
Листом НАЗК від 07 жовтня 2022 року №100-12/21643-22 позивачку повідомлено про ліквідацію Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя і попереджено про подальше звільнення у зв`язку зі скороченням займаної нею посади.
На момент попередження про майбутнє звільнення позивачка перебувала у простої, що виник не з вини працівника.
У період з 31 жовтня до 06 листопада 2022 року, з 07 до 10 листопада 2022 року, з 14 до 23 листопада 2022 року та з 24 листопада до 12 грудня 2022 року позивачка перебувала у стані тимчасової непрацездатності.
15 грудня 2022 року позивачці запропоновано наявні вакантні посади державної служби (як рівнозначні, так і нижчі посади державної служби), загальна кількість запропонованих посад - 35, з яких: 27 посад головних спеціалістів та 8 посад провідних спеціалістів.
Від запропонованих вакантних посад позивачка письмово відмовилася, що підтверджується її підписом на листі від 15 грудня 2022 року №100-12/25052-22.
06 лютого 2023 року НАЗК листом №100-10/2416-23 повторно запропонувало позивачці наявні вакантні посади державної служби (32 посади головних спеціалістів та 7 посад провідних спеціалістів).
Позивачка відмовилася отримати примірник пропозицій вакантних посад та розписатися про ознайомлення із запропонованими пропозиціями.
У зв`язку із цим працівниками НАЗК 07 лютого 2023 року було складено акти (акти про відмову №1 та №2).
07 лютого 2023 року відповідач направив на електронну адресу ОСОБА_1 лист з переліком вакантних посад, в якому зазначив, що у разі згоди на одну із запропонованих посад позивачці необхідно буде письмово повідомити про це управління до 09 год 30 хв 13 лютого 2023 року.
В установлений строк позивачка не звернулася до НАЗК із заявою про переведення та не повідомила про прийняте нею рішення.
Наказом НАЗК від 14 лютого 2023 року №60-к/тр позивачку звільнено 14 лютого 2023 року з посади головного спеціаліста відділу проведення повних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя у зв`язку із скороченням посади, відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон №1700-VII), та на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №899-VIII.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права й акти їх застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом №889-VIII (далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За правилами частин другої і третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначено скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно із частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).
Відповідно до частини шостої цієї статті вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
За правилами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
Межі касаційного перегляду визначено статтею 341 КАС України. За правилами частини першої цієї статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на потребу перевірити доводи скаржника про застосування судами попередніх інстанцій норм статті 87 Закону №889-VIII, статей 5-1, 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, без урахування висновків з питання їхнього застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 лютого 2020 року у справі №725/3265/18, від 12 січня 2021 року у справі №753/9240/18, від 16 березня 2023 року у справі №640/4907/21, від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16, від 07 липня 2022 року у справі №826/6203/17, від 19 травня 2022 року у справі №205/6352/18, від 16 грудня 2020 року у справі №127/27008/19, від 09 червня 2022 року у справі №400/1781/21, від 16 грудня 2021 року у справі 380/1857/20, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №821/595/16, від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14.
Суд зауважує, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму (1) конкретних спірних правовідносин та (2) відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Правовідносини у справі, яка переглядається, виникли щодо звільнення позивачки з посади головного спеціаліста відділу проведення повних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, у зв`язку зі скороченням посади.
На цей час усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.
Однак оскільки зміни в правовому регулюванні відносин, що виникають з проходження публічної служби з плином часу зумовлювали заповнення прогалин у питаннях трудових відносин державних службовців, змінювалося і співвідношення застосування положень спеціального Закону №889-VIII та норм КЗпП України, тобто воно не було сталим.
Тому з метою оцінки релевантності спірним правовідносинам висновків Верховного Суду, викладених у згаданих скаржником постановах, спершу належить визначити норми права, які підлягали застосуванню у межах процедури звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням посади в цій справі, а також здійснити ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону №889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.
У первинній редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
При цьому частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX), що набрав чинності з 25 вересня 2019 року, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
За правилами частин другої і третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-IX) статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою [на той час] такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Отже, із запровадженням цих змін законодавець нормативно визначив співвідношення норм спеціального і загального трудового законодавства у питанні регулювання трудових відносин державних службовців.
Ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі), поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
Наступні зміни до статті 87 Закону №889-VIII внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Зокрема, 13 лютого 2020 року набрав чинності Закон №440-IX, яким частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Верховний Суд у судовій практиці, зокрема у постанові від 16 березня 2023 року у справі №640/4907/21, на яку послався скаржник, послідовно підкреслював особливість застосування статті 87 Закону №889-VIII у названій редакції [редакції Закону №440-IX], а саме, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово "може", означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Тобто у період дії цієї норми суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
06 березня 2021 року набув чинності Закон України від 23 лютого 2021 року №1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі - Закон №1285-IX), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ і виклав частину третю Закону №889-VІІІ у такій редакції:
«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».
У справі, яка переглядається, на час виникнення спірних правовідносин частина третя статті 87 Закону №889-VIII діяла в редакції Закону №1285-IX.
Повертаючись до оцінки доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи правових висновків Верховного Суду з питання застосування правових норм у перелічених ним постановах, Суд керується таким.
У справах №725/3265/18, №753/9240/18, №205/6352/18, №127/27008/19, які розглянуто в порядку цивільного судочинства, спірні правовідносини не стосувалися звільнення з посад державної служби та їх правове регулювання не охоплювалося нормами Закону №889-VIII.
У межах розглядуваного спору норми Закону №889-VIII є спеціальними відносно норм загального трудового законодавства, абзац другий частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, відсилає до законодавства про працю лише в питанні врахування переважного права на залишення на роботі, тому висновки суду касаційної інстанції щодо застосування КЗпП України у вказаних справах, зроблено поза зв`язком із Законом №889-VIII, не є релевантними спірним правовідносинам у справі, яка переглядається.
Із цих же міркувань [непоширення дії Закону №889-VIII на спірні відносини у справах, на які послався скаржник] Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 07 липня 2022 року у справі №826/6203/17, від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 оскільки в усіх цих випадках спірні відносини стосувалися звільнення позивачів з посад в органах прокуратури і так само не були врегульовані Законом №889-VIII. Позиція Верховного Суду в названих справах ґрунтувалася на застуванні спеціальних у межах вказаних відносин норм Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) з положеннями КЗпП України, які діяли у редакції, чинній до змін, внесених Законом №113-IX. Водночас справу №800/538/17 Велика Палата Верховного Суду переглядала як суд апеляційної інстанції;
- від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14 та від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16, оскільки спірні відносини в цих справах виникли до набрання чинності Законом №889-VIII.
Суд також критично оцінює доводи скаржника про можливість застосування до спірних правовідносин висновків, зроблених Верховним Судом у справах №813/1715/16, №826/19187/16, №380/1857/20, №400/1781/21 та №640/4907/21, оскільки такі висновки хоч і стосувалися питання застосування статті 87 Закону №889-VIII, однак щодо інших порівняно з розглядуваною справою редакцій [детальний аналіз яких наведено вище], зокрема:
- у постановах від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16 предмет спору стосувався оскарження позивачами наказів про звільнення з посад державної служби, датованих 29 квітня та 11 листопада 2016 року. Позиція Верховного Суду ґрунтувалася на застосуванні частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у її первинній редакції, що визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю;
- у постанові від 16 грудня 2021 року у справі 380/1857/20 предметом оскарження був наказ від 11 лютого 2020 року про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Висновок Верховного Суду стосувався застосування цієї норми у редакції Закону №117-IX, до того ж, за фактичних обставин, які суттєво відрізнялися від установлених у справі, що переглядається, зокрема, в згаданій справі суди встановили, що з моменту попередження про наступне вивільнення і до дати звільнення з державної служби (11 лютого 2020 року) відповідач не пропонував позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), а також не підтвердив належними доказами по справі про відсутність вакантних посад державної служби у штатному розписі Національної поліції України, які могли бути запропоновані позивачці;
- у постановах від 09 червня 2022 року у справі №400/1781/21 та від 16 березня 2023 року у справі №640/4907/21 Верховний Суд вирішував питання щодо правильного застосування норми статті 87 Закону №889-VІІІ у редакції Закону №440-ІХ. За усталеною позицією Верховного Суду, яка знайшла відображення і в названих постановах, у період дії цієї норми суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Беручи до уваги викладене, Суд відхиляє наведені у касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, доводи щодо застосування судами попередніх інстанцій норм статті 87 Закону №889-VIII, статей 5-1, 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України без урахування висновків з питання їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №725/3265/18, від 12 січня 2021 року у справі №753/9240/18, від 16 березня 2023 року у справі №640/4907/21, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16, від 07 липня 2022 року у справі №826/6203/17, від 19 травня 2022 року у справі №205/6352/18, від 16 грудня 2020 року у справі №127/27008/19, від 09 червня 2022 року у справі №400/1781/21, від 16 грудня 2021 року у справі 380/1857/20, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №821/595/16, від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14.
Водночас заслуговують на увагу доводи скаржника щодо застосовності до спірних відносин висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, оскільки спірні правовідносини в цій справі, як і в розглядуваному випадку, виникли щодо звільнення позивача, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, у зв`язку зі скороченням посади державної служби.
У межах цієї справи Суд розглянув питання щодо застосування положень статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ, та зазначив, що після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців, відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Водночас ураховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Верховний Суд повторив сталу позицію про те, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Суд визнав слушними висновки суду апеляційної інстанції про те, що частиною третьої статті 87 Закону №889-VІІІ, у редакції Закону №1285-ІХ, законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Оскільки у межах згаданої справи судами було встановлено, що відповідач, обмежившись виключно попередженням позивача про можливе наступне звільнення, не пізніше ніж за 30 календарних днів до, власне, звільнення позивача, та після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ протягом більше ніж чотирьох місяців до винесення спірного наказу не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача, а саме: вакантні посади йому не пропонувалися, питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі не вирішувалося, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем жодна з визначених частиною третьої статті 87 Закону №889-VІІІ, у редакції Закону №1285-ІХ, гарантій при звільненні позивача реалізована не була та підтримав їх позицію щодо наявності підстав для задоволення позову.
Повертаючись до справи, яка переглядається, судами встановлено, що відповідно до пункту 2 наказу НАЗК від 28 лютого 2020 року №74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідовано Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя. До вказаного Департаменту входив відділ проведення повних перевірок, посаду в якому обіймала позивачка.
Замість ліквідованого Департаменту утворено Управління проведення обов`язкових повних перевірок до складу якого входить: перший та другий відділи, Управління проведення повних перевірок, до складу якого входить: перший та другий відділи, а також Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя, до складу якого входить: відділ контролю за своєчасністю подання декларацій, відділ моніторингу способу життя та відділ проведення спеціальних перевірок.
Наказом НАЗК від 06 березня 2020 року №85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції» затверджено та введено в дію з 11 березня 2020 року штатний розпис НАЗК на 2020 рік.
Листом НАЗК від 07 жовтня 2022 року №100-12/21643-22 позивачку повідомлено про ліквідацію Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя і попереджено про подальше звільнення у зв`язку зі скороченням займаної нею посади.
На момент попередження про майбутнє звільнення позивачка перебувала у простої, що виник не з вини працівника та тривав з 01 вересня до 01 листопада 2022 року. Крім цього, у період з 31 жовтня до 06 листопада 2022 року, з 07 до 10 листопада 2022 року, з 14 до 23 листопада 2022 року та з 24 листопада до 12 грудня 2022 року позивачка перебувала у стані тимчасової непрацездатності.
15 грудня 2022 року позивачці запропоновано 35 наявних вакантних посад державної служби (як рівнозначні так і нижчі посади державної служби), зокрема, 27 посад головних спеціалістів (серед яких три посади головного спеціаліста другого відділу Управління проведення повних перевірок) та 8 посад провідних спеціалістів, однак від запропонованих вакантних посад позивачка письмово відмовилася, що засвідчено її підписом на листі від 15 грудня 2022 року №100-12/25052-22.
06 лютого 2023 року НАЗК листом №100-10/2416-23 повторно запропонувало позивачці наявні вакантні посади державної служби, кількість яких з минулого разу стала більшою, зокрема, 32 посади головних спеціалістів та 7 посад провідних спеціалістів.
Позивачка відмовилася отримати примірник пропозицій вакантних посад та розписатися про ознайомлення із запропонованими пропозиціями про що працівниками НАЗК 07 лютого 2023 року було складено відповідні акти (акти про відмову №1 та №2).
07 лютого 2023 року відповідач утретє запропонував позивачці наявні вакантні посади (цього разу електронною поштою), зазначивши, що у разі згоди на одну із запропонованих посад позивачці необхідно письмово повідомити про це управління до 09 год 30 хв 13 лютого 2023 року.
В установлений строк позивачка не звернулася до НАЗК із заявою про переведення та не повідомила про прийняте нею рішення.
Наказом НАЗК від 14 лютого 2023 року №60-к/тр позивачку звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням посади відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №1700-VII та на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №899-VIII.
Отже, в обсязі установлених судами попередніх інстанцій обставин, відповідач на виконання передбачених статтею 87 Закону №889-VIII попередив ОСОБА_1 про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів до звільнення та запропонував їй усі наявні вакантні посади державної служби (рівнозначні посади та нижчі відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності), при цьому, пропонував їх декілька разів з урахуванням нових посад, які з`являлися в органі згідно зі штатним розписом після першої пропозиції, неодноразово вчиняв дії з метою ознайомлення ОСОБА_1 з переліком таких посад.
Позивачка зі свого боку протягом цього періоду не виявила бажання продовжити з НАЗК трудові відносини та не погодилась на жодну із запропонованих їй вакантних посад.
Доводи скаржника щодо незабезпечення позивачці переважного права залишитися на роботі не заслуговують на увагу, оскільки у вимірі встановлених у справі обставин, звільнення стало наслідком відмови від переведення на запропоновані посади, а не відсутності можливості запропонувати посаду, коли претендентів на відповідну посаду декілька.
Беручи до уваги викладене, Суд не вбачає підстав уважати, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, застосували положення статті 87 Закону №899-VIII та КЗпП України всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21 з урахуванням установлених у розглядуваній справі обставин.
Решта згаданих у касаційній скарзі постанов Верховного Суду, про неврахування висновків у яких зазначив скаржник, ґрунтуються на іншому правозастосуванні і не є релевантними обставинам цієї справи.
Міркування скаржника про недотримання відповідачем положень статей 5-1, 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України Суд оцінює критично, оскільки такі не знайшли свого підтвердження у розрізі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім цього, як свідчать матеріали справи, позивачка не наводила таких підстав позову у позовній заяві та не згадувала про це в апеляційній скарзі, тож за своєю суттю її міркування в цій частині є зміною підстав позову в суді касаційної інстанції.
За правилами частини четвертої статті 341 КАС України зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Отже, за обставин цієї справи, відповідач, послуговуючись нормами спеціального законодавства, вчинив залежні від нього дії, достатні для того, щоб позивачка мала змогу залишитися на посаді в НАЗК, проте вона відмовилася від запропонованих їй варіантів, що є виразником її власного волевиявлення та передбачає усвідомлення наслідків цього.
Суд уважає помилковими доводи скаржника про те, що відповідач не забезпечив дотримання трудових гарантій при звільненні позивачки й суди попередніх інстанцій безпідставно не визнали таких фактів внаслідок незастосування норм загального трудового законодавства (КЗпП України). У цьому випадку мотиви скаржника зводяться до незгоди із самим лише фактом звільнення і свідчать про намагання оскаржити спірний наказ виключно з формальних міркувань. Водночас Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, що з огляду на обставини цієї конкретної справи, немає підстав вважати, що відповідач допустив поведінку, яка б свідчила про звуження трудових гарантій позивача і мала б наслідком незаконність оскаржуваного наказу.
Таким чином, за наслідками судового розгляду суди надали оцінку всім ключовим аргументам сторін у справі та констатували, що оспорюваний наказ НАЗК про звільнення позивачки відповідає вимогам статті 87 Закону №889-VIII та критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.
Решта мотивів скаржника не охоплюються підставою касаційного оскарження, з якої було відкрито касаційне провадження в цій справі, зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом правовою оцінкою доказам і обставинам цієї справи та зумовлені намаганням повністю переглянути висновки суду поза визначеними статтею 341 КАС України межами.
У межах касаційного перегляду повнота установлених судами фактичних обставин не є спірною, позаяк питання про перегляд судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник перед Верховним Судом не порушував.
Суд касаційної інстанції наголошує, що за правилами частини другої статті 341 КАС України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права і лише у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Беручи до уваги викладене, Суд дійшов висновку, що наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на положення статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Стеблевського Андрія Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі №320/13847/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
О.Р. Радишевська
Судді Верховного Суду