ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 лютого 2026 року
м. Київ 
справа № 646/8371/17
провадження № 61-14180св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Туруті Захара Олеговича на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2024 року у складі судді Демченко І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В, Тичкової О. Ю.,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
2. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 02 жовтня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у якому мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
3. Йому та дружині на праві власності належить автомобіль Lexus RX 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 .
4.  ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла. На підставі його заяви відкрито спадкову справу № 05/2017. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І. М., зареєстрований у реєстрі 01 квітня 2016 року за № 695, яким заповіла все належне їй майно дітям: частини - ОСОБА_7 , а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - частини.
5. Вважав, що на час укладення заповіту його дружина ОСОБА_4 знаходилася в стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі з огляду на таке.
6. На початку 2015 року його дружина почала скаржитися на стан свого здоров`я, у зв`язку з чим вони звернулися до лікарні, де було діагностовано кліаблостому правої півкулі головного мозку. У травні 2016 році у лікарні м. Києва ОСОБА_4 зроблена операція, після чого у м Харкові вона проходила променеву терапію і хіміо терапію, перебувала під постійним наглядом лікарів і приймала сильнодіючі лікарські препарати за призначенням лікарів. Стан здоров`я дружини погіршувався, вона скаржилася на сильні головні болі, запаморочення, у неї спостерігалися галюцинації, у зв`язку із чим вона була поставлена на диспансерний облік у медичному закладі. Часом ОСОБА_4 була неспроможна мислити, погано спала, не відповідала за деякі вчинки. Такий стан переслідував її до смерті. При цьому порушення психічної та психологічної діяльності часом досягали вираженого ступеня, були такими, що суттєво впливали на її здатність у період складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
7. З урахуванням викладеного просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 01 квітня 2016 року, складений на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І. М., зареєстрований у реєстрі 01 квітня 2016 року за № 695.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
8. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 695, яким все належне їй майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалося, на взагалі все, що буде їй належати на день смерті та на що за законом вона матиме право, вона заповідала своїм дітям: 1/2 частини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1/4 частини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/4 частини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недійсним.
9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при складанні оспорюваного заповіту 01 квітня 2016 року ОСОБА_4 , яка на вказану дату мала тяжке захворювання, була не здатна орієнтуватися у просторі та часі адекватно розуміти і оцінювати зміст документа, усвідомлювати зміст та наслідки своїх дій, керувати ними, що є достатнім для визнання складеного заповіту недійсним внаслідок відсутності вільного волевиявлення заповідача та відповідності внутрішній волі.
10. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року заяву ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
11. Постановою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9 залишено без задоволення. Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2024 року залишено без змін.
12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Доводи ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та орган опіки і піклування незалучені до участі у справі як співвідповідачі, колегія суддів відхилила, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неповнолітніми, їхнім законним представником є позивач, який бере участь у справі, а орган опіки та піклування не оскаржив рішення суду першої інстанції. Крім того, при визнанні недійсним заповіту від 01 квітня 2016 року розмір часток ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві на спадкове майно за законом не змінюються.
Стислий виклад доводів і вимог касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу
13. 12 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Туруті З. О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.
14. Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_3 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
15. Заявниця зазначила, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 203, 215, 216 ЦК України без урахування висновків щодо належних учасників справи про визнання правочину недійсним, викладені у постанові сторони цього правочину без врахування висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, а також у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 318/1345/17, від 26 січня 2022 року у справі № 917/2041/20, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/2392/22, від 30 січня 2024 року у справі № 924/564/22, від 04 липня 2024 року у справі № 924/334/22, від 04 вересня 2024 року у справі № 922/42/24.
16.  ОСОБА_3 , оскаржуючи судові рішення, зазначила, що апеляційним судом неправильно застосовано статтю 51 ЦПК України без врахування висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 26 січня 2022 року у справі № 457/726/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.
17. Крім того, апеляційним судом не враховано висновків щодо застосування статті 225 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, а також в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц.
18. 22 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 - адвокатка Зайцева О. О. подала відзив на касаційну скаргу. 
19. У відзиві заявник зазначає, що на час подання позову спільним дітям позивача та спадкодавиці ОСОБА_4 : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося сім та чотири роки відповідно. Діти перебували у статусі малолітніх до закінчення розгляду справи по суті. За таких умов, згідно зі статтею 31 ЦК України, статтею 6 СК України, статтею 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
20. Матеріали справи містять відомості, дослідження та правовий аналіз яких свідчить про відсутність підстав для залучення малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі у розгляді справи як відповідачів.
21. 24 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_3 - адвокат Турутя З. О. подав додаткові пояснення, у яких зазначив, що після подання касаційної скарги Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2025 року у справі № 607/20602/23 зробив висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи (зокрема, іншого спадкоємця) про визнання недійсним заповіту, в якому заповідач призначив кількох спадкоємців, належними відповідачами є особи, на користь яких складено заповіт та які прийняли спадщину, а не одна з них.
РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
22. Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
23. 29 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
24. Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
25. Із 02 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
26. Крім того, ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
27. 01 квітня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 695, яким все належне їй майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалося, та взагалі все, що буде їй належати на день смерті та на що за законом вона матиме право, вона заповідала своїм дітям таким чином: 1/2 частини - ОСОБА_7 , 1/4 частини - ОСОБА_5 , 1/4 частини - ОСОБА_6 .
28.  ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла.
29. За змістом листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїної І. М. від 09 жовтня 2017 року № 202/02-14, 31 березня 2017 року заведено спадкову справу № 05/2017 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 . Спадкоємцями померлої є: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чоловік ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
30. Згідно з медичною документацією, а саме: медичною картою на ім`я ОСОБА_4 та копіями стаціонарних карт клінічної лікарні «Феофанія» у березні 2016 року у ОСОБА_4 діагностовано пухлину головного мозку з апоплектиформним типом перебігу, виразний компресійно-дислокаційний синдром. Враховуючи вплив пухлини на мозкову речовину, пацієнтка потребувала хірургічного втручання, спрямованого на проведення транкраніального видалення пухлини. Після видалення новоутворення пацієнтка потребувала променевого лікування та проходження хіміотерапії, враховуючи гістологічний діагноз.
31. Відповідно до висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) № 08-218/2023пп, складеного 12 серпня 2024 року КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» у складі заступника начальника КЗОЗ ХОБСМЕ, лікаря судово-медичного експерта Малихіної О. І., лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз КЗОЗ ХОБСМЕ Гавриш Т. В., лікаря-невропатолога неврологічного відділення клініки «НДІ гігієни праці та професійних захворювань» ХНМУ ОСОБА_11 , лікаря-психіатра, професора кафедри психіатрії, наркології і мед. психології ХНМУ Мозгової Т. П., лікаря-нейрохірурга вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_12 і доповідача - лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз КЗОЗ ХОБСМЕ Войтова Є. О., ОСОБА_4 станом на 01 квітня 2016 року мала важке онкологічне захворювання з тенденцією до швидкого прогресування, перебувала в ранньому післяопераційному періоді та, відповідно, мала певні обмеження когнітивних (розумових) функцій. Виявлене онкологічне захворювання з агресивним прогресуючим перебігом у ОСОБА_4 мало негативний вплив на її розумові здібності і станом на 01 квітня 2016 року. Будь-яке оперативне втручання, а особливо на головному мозку, є травматичним, тягне за собою на тлі патоморфологічних змін, зумовлених зростанням пухлини, гемодинамічні розлади. Тому в післяопераційному періоді (до 3 місяців) рекомендуються обмеження інтенсивного фізичного та психічного навантаження задля запобігання судомних нападів. ОСОБА_4 була не здатна орієнтуватися у просторі, часі та особистості, адекватно розуміти і оцінювати зміст документа, усвідомлювати зміст та наслідки своїх дій, керувати ними станом на 01 квітня 2016 року, внаслідок важкого загального стану здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), обумовленого агресивним прогресуючим характером пухлинного процесу головного мозку та особливостями перебігу важкого онкологічного захворювання, після проведеного 18 березня 2016 року хірургічного втручання з приводу внутрішньомозкової пухлини правої тім`яної частини головного мозку з апоплектиформним типом перебігу, виразним компресійно-дислокаційним синдром, яке викликало важкий загальний стан здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), як в доопераційному, так і в ранньому після операційному періоді. На загальний стан хворої та стан її свідомості впливали характер та особливості перебігу онкологічного захворювання, а не призначені лікарські препарати. Період часу від 22 березня 2013 року до 27 березня 2016 року співпадає з раннім післяопераційним періодом, у який ОСОБА_4 не могла при наявному у неї захворюванні (гемодинамічні порушення, лівобічний виражений геміпарез) самостійно пересуватися містом, вільно виконувати фізичні руху: ходити без сторонньої допомоги, відчиняти двері, чітко бачити шлях та перешкоди, долати їх, обирати напрям руху, підніматися та спускатися сходами, та інше (том 2, а. с.59-75).
32. Разом із заявою про перегляд заочного рішення у справі ОСОБА_8 надала висновок фахівця № 1 щодо висновку експерта ХОБСМЕ від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп щодо ОСОБА_4 , складеного 18 січня 2025 року фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_13 , відповідно до якого висновок експерта від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп стосовно ОСОБА_4 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, а його підсумкові висновки (у психіатричній частині) не є науково обґрунтованими. Експертиза передчасно прийнята експертами до провадження без уточнення ухвали від 05 жовтня 2023 року в частині найменування призначеної експертизи. Натомість експерти самостійно змінили процесуальний формат призначеної судом експертизи і замість комплексної експертизи провели однорідну судово-медичну експертизу. При цьому судово-медичні експерти, лікар-невропатолог та лікар-нейрохірург порушили межі своєї компетенції і втрутилися у сферу психіатричної діагностики, не маючи відповідної підготовки. Експертне дослідження відзначається очевидною неповнотою та вибірковістю: не були перевірені дані щодо психіатричного та наркологічного обліку підекспертної, не досліджувалися оригінали медичних карт стаціонарного хворого з Клінічної лікарні «Феофанія», немає пояснень відповідача та інших важливих свідків (у тому числі медичних працівників), не аналізувався зміст та оформлення оспорюваного заповіту. Експертне рішення про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати зміст і наслідки своїх дій та керувати ними на період вчинення спірного правочину не випливає зі змісту протокольної частини висновку, базується на вибірковому аналізі матеріалів і не враховує об`єктивних даних, які свідчили на користь її адекватності та збереженого психічного стану на період, що цікавить суд. Вказані недоліки, допущені при проведенні експертизи, мають істотний характер і, з медичної точки зору, позбавляють експертний висновок доказової цінності. У висновку від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп експерти не довели, що ОСОБА_4 станом на 01 квітня 2016 року страждала на тяжкий психічний розлад і була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 2, а. с.125-131).
33. Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж касаційного перегляду 
34. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
35. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
36. Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Право, застосоване судом, та оцінка доводів касаційної скарги 
Щодо правової природи заповіту та підстав його недійсності
37. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
38. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
39. У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
40. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
41. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
42. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
43. У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
44. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
45. На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо).
46. Тому дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
47. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
48. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.
Щодо визначення належного відповідача у справі про визнання заповіту недійсним 
49. За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
50. Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає, та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
51. Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).
52. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
53. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)].
54. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
55. Згідно із частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
56. За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 318/74/20-ц).
57. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21).
58. Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, у яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 947/6589/21).
59. У справі, про перегляд якої ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, предметом спору є визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , за яким померла все належне їй майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалося, та взагалі все, що буде їй належати на день смерті та на що за законом вона матиме право, заповідала своїм дітям: ОСОБА_7 - частини, та по частини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
60. Отже, оспорюваний у цій справі заповіт складено на користь трьох осіб, двоє з яких ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - діти позивача ОСОБА_1 ) на час вирішення спору є неповнолітніми (на час відкриття спадщини були малолітніми).
61.  Визнання оспорюваного заповіту недійсним буде мати правові наслідки для усіх спадкоємців за заповітом, а саме: у разі визнання заповіту недійсним спадкування відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України відбувається за законом. 
62. У практиці Верховного Суд усталеним є підхід, що у справі за позовом заінтересованої особи (зокрема, іншого спадкоємця чи особи, яка вважає, що має право на спадкування) про визнання заповіту недійсним, належними відповідачами є особи, на користь яких складено заповіт та які прийняли спадщину. 
63. Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 відповідачем у справі зазначив лише ОСОБА_2 .
64. Проте заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та інтересів дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на користь яких також складений оспорюваний заповіт. 
65. Враховуючи, що позовні вимоги пред`явлені лише до однієї спадкоємиці за заповітом - ОСОБА_2 , позивач не заявляв клопотання про залучення інших спадкоємців за оспорюваним ним заповітом як співвідповідачів, хоча їх співучасть є обов`язковою, отже у цій справі неможливо вирішити питання про обов`язки відповідачки, одночасно не вирішивши питання про обов`язки не залучених спадкоємців, на користь яких також складено оспорюваний заповіт, тому у суду наявні підстави для відмови у задоволенні позову.
66. Такий підхід відповідає висновкам, сформульованим Верховним Судом у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, про неврахування яких вказує заявниця у касаційній скарзі.
67. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 01 грудня 2025 року у справі №607/20602/23, який у цій справі підлягає врахуванню на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України. 
68. У наведеній справі Верховий Суд виснував: «Врахувавши те, що, пред`являючи позовні вимоги лише до ОСОБА_14 , позивач не визначив належний склад відповідачів та не залучив до участі у справі Д. Ю., на користь якого також складено оспорюваний заповіт, наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, а без залучення всіх належних відповідачів позовні вимоги судом не можуть бути вирішені».

Щодо забезпечення прав малолітніх у судовому процесі
69. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, вказав на те, що незалучення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі у розгляді справи як відповідачів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки   ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неповнолітніми, а їхнім законним представником є позивач, який бере участь у справі, а орган опіки та піклування не оскаржив рішення суду першої інстанції. Крім того, при визнанні недійсним заповіту від 01 квітня 2016 року розмір часток ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві на спадкове майно за законом не змінюються.
70. Водночас Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими, і такими, що суперечать положенням норм матеріального права. 
71. Суд першої інстанції, відповідно до пункту 4 частини першої статті 197 ЦПК України, мав можливість на стадії підготовчого судового засідання обговорити питання про визначення належного складу відповідачів у справі та залучення неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , спадкоємців за оспорюваним заповітом, як співвідповідачів, проте цього не зробив, а суд апеляційної інстанції не мав процесуальної можливості усунути цей недолік. 
72. Залучення належних відповідачів у справі, а саме усіх спадкоємців за оспорюваним заповітом, надавало суду можливість вирішувати спір по суті. 
73. При залученні до участі у справі малолітніх (неповнолітніх) учасників процесу, суд повинен враховувати таке. 
74. Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дитини [10] (далі - Керівні принципи) були прийняті як практичний інструмент для держав-членів Ради Європи у процесі адаптації їх судових і позасудових систем до конкретних прав, інтересів і потреб дітей. Рада Європи закликає держави-члени забезпечити їх широке розповсюдження серед всіх органів, відповідальних або іншим чином причетних до прав дітей в судочинстві.
75.  У питанні доступу дитини до суду та забезпечення представництва її інтересів Керівні принципи орієнтують на використання таких підходів:
- у випадках, коли існує конфлікт інтересів між батьками і дітьми, компетентний орган повинен призначати або опікуна представника в суді, або іншого незалежного представника для представлення поглядів та інтересів дитини (пункт 42).
- доступ до суду для дітей також може бути необхідним у випадках, коли може виникнути конфлікт інтересів між дитиною і законним представником (пункт 95).
- у разі можливого конфлікту інтересів між дітьми та їх батьками, слід уникати вимоги згоди батьків. Система повинна бути розроблена таким чином, щоб надмірна відмова одного з батьків не могла тримати дитину від необхідності звернення до правосуддя (пункт 98).
76. На національному рівні особливості правосуддя, яке забезпечує права дитини, реалізується так: 
- частина друга статті 13 ЦПК України надає право суду збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб;
- частина четверта статті 13 ЦПК України встановлює правило про те, що суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє;
- стаття 45 ЦПК України регламентує забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи, покладаючи на суд обов`язок роз`яснити малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення; сприяти створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частини друга та третя статі 45 ЦПК).
77.  Таким чином, міжнародні стандарти у сфері правосуддя, дружнього до дитини, та норми національного права у своєму взаємозв`язку створюють умови для доступу дитини до суду, виділяючи особливості її участі в судовому процесі. Це стосується і особливостей участі законного представника дитини.
78. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій відповідних особливостей правосуддя, покликаного сприяти захисту прав дитини, не врахували, і застосували формальний підхід до розгляду цієї справи.
79. При розгляді справи, суди не реалізували надані їм ЦПК України повноваження для захисту прав дітей, зокрема не ставили на обговорення питання про залучення до участі у справі належного складу відповідачів, а саме усіх спадкоємців за оспорюваним заповітом, у тому числі малолітніх (тепер неповнолітніх), та залучення у зв`язку з цим органу опіки та піклування для представлення інтересів дітей, які у цій справі перебувають у конфлікті з інтересами батька, їх законного представника, який є позивачем у справі. 
80. Згідно з вимогами, установленими частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
81. На переконання Верховного Суду, незважаючи на те, що у цій справі позивач є батьком двох неповнолітніх - спадкоємців за оспорюваним ним заповітом, він не може виконувати функції представника за законом у межах цього спору, оскільки заявлені ним вимоги спрямовані на визнання недійсним заповіту у повному обсязі, що безпосередньо впливає на обсяг спадкових прав дітей та створює відповідний правовий конфлікт інтересів.
82. Оскільки між правами ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом, який оспорює заповіт, та інтересами неповнолітніх дітей, які є спадкоємцями за оспорюваним ним заповітом, існує правовий конфлікт, та ОСОБА_1 не може у зв`язку з цим виконувати функції законного представника, за таких обставин суд повинен залучати до справи орган опіки та піклування з метою забезпечення належного захисту прав та інтересів неповнолітніх осіб як учасників справи. 
83. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд робить висновок про те, що інтереси дітей спадкодавця, які повинні брати участь у розгляді справи як відповідачі у спірних правовідносинах, повинен представляти орган опіки та піклування, адже їхній законний представник (батько ОСОБА_1 ) у цих правовідносинах має конкуруючий правовий інтерес та є позивачем у справі. 
84. З урахуванням викладених висновків, Верховний Суд відхиляє доводи представниці ОСОБА_1 - адвокатки Зайцевої О. О., викладені у відзиві на касаційну скаргу, про відсутність порушених прав неповнолітніх дітей, оскільки розгляд спору щодо визнання недійсним заповіту в повному обсязі за відсутності залучення неповнолітніх дітей до участі у розгляді справи та без належного представництва їх інтересів позбавило їх можливості реалізувати свої права. 
85. Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_8 на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України, який передбачає скасування рішення, ухваленого про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, Верховний Суду бере до уваги результати вирішення 18 грудня 2024 року Великою Палатою Верховного Суду справи № 907/825/22. 
86. Факт, що органи опіки та піклування не скористалися правом на оскарження судових рішень, не знімає із суду обов`язку із застосування імперативних положень процесуального закону щодо безумовних підстав для скасування судового рішення у разі обґрунтованості таких доводів. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
87. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
88. Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
89. Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_8 , скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо розподілу судових витрат
90. Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
91. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
92. Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
93. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
94. Враховуючи те, що за результатом касаційного розгляду справи касаційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, а також враховуючи те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то наявні підстави для відшкодування відповідачу судових витрат за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг.
95. Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню 2 276,48 грн (484,48 грн (за заяву про перегляд заочного рішення) (768,00 (за апеляційну скаргу) + 1 024,00 (за касаційну скаргу)).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Туруті Захара Олеговича задовольнити.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2 276,48 грн (дві тисячі двісті сімдесят шість гривень сорок вісім копійок).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович