УХВАЛА
11 лютого 2026 року
м. Київ
Справа №459/2030/24
Провадження № 13-16кс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 
ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , 
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) кримінального провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_20 та ОСОБА_21 - адвоката 
ОСОБА_22 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і касаційну скаргу прокурора на цю ж ухвалу апеляційного суду, і
встановила:
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 
2024 року ОСОБА_20 та ОСОБА_21  визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і призначено покарання кожному у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, запобіжного заходу, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.
Крім того, цим вироком ОСОБА_20 та ОСОБА_21 визнано невинуватими у пред`явленому за ч. 4 ст. 408 КК України обвинуваченні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КК України та виправдано їх.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_20 та ОСОБА_21 залишено без змін.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, захисник ОСОБА_22 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через суворість, просив скасувати постановлені стосовно ОСОБА_20 та ОСОБА_21 судові рішення в частині їх засудження за ч. 4 ст. 402 КК України та закрити кримінальне провадження.
В обґрунтування доводів касаційної скарги захисник ствердив про відсутність в діях 
ОСОБА_20 та ОСОБА_21 інкримінованого їм складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, недопустимість доказів, покладених в основу доведеності їх винуватості, а також суворість призначеного покарання.
Захисник зазначив, що суди не вказали конкретних обставин, які доводять відкрите та категоричне невиконання засудженими наказів тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини, оскільки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 ні усно, ні письмово не заявляли про таку відмову, а також не вчиняли дій, що свідчили би про небажання чи неготовність виконати ці накази.
Також указує на відсутність обставин, які б підтверджували умисел засуджених на відмову від виконання наказів. Наголошує, що відрядження  ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у статусі військовослужбовців до складу регулярних військових формувань у районі ведення бойових дій і покладений на них обов`язок спорядитися для виконання завдань фактично прирівнює їх до учасників бойових дій (комбатантів), що суперечить їхнім релігійним переконанням щодо неможливості проходити військову службу, брати участь у бойових діях та перебувати у статусі комбатанта. 
Зазначає про існування прогалини в національному законодавстві щодо проходження альтернативної служби під час воєнного стану, що створює правову невизначеність, яка має тлумачитися на користь засуджених.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК України), оскільки під час постановлення рішення не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, а також вимог статей 370 та 419 цього Кодексу. 
Зокрема, суд належним чином не мотивував свого рішення, не здійснив ґрунтовного аналізу доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, не зіставив наявних у справі доказів, не надав відповіді на доводи апелянта й не навів належних мотивів для відхилення його аргументів.
Окрім того, суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення тверджень прокурора про те, що місцевий суд без належного обґрунтування дійшов висновку про не виявлення в діях ОСОБА_20 та ОСОБА_21 іншого складу кримінального правопорушення, а також про відсутність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК України та виходу за межі раніше висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації вчиненого.
Прокурор звертав увагу на те, що апеляційний суд не врахував правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 297/2178/21 та не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про те, що сукупність досліджених доказів доводить наявність у засуджених прямого умислу саме на вчинення дезертирства.

Мотиви передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Ухвалою від 19 січня 2026 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження на розгляд Великої Палати з підстави, передбаченої ч. 5 ст. 434-1 КПК України, оскільки дійшла висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Обґрунтовуючи наявність у справі виключної правової проблеми, колегія суддів зазначила, що національне законодавство не виключає можливості здійснення громадянином права на сумлінну відмову від військової служби навіть під час дії воєнного стану, якщо в порядку, встановленому КПК України, доведено наявність відповідних релігійних переконань у особи і їх непереборний конфлікт із виконанням цією особою обов`язку проходити військову службу.
Касаційний кримінальний суд також зазначив, що положення ч. 4 ст. 35 Конституції України у їх взаємозв`язку із визначеними ч. 3 ст. 8 Основного Закону, унеможливлюють перекладання на людину негативних наслідків відсутності законодавчого механізму реалізації конституційного права громадянина, адже впровадження такого регулювання є сферою відповідальності Держави. Відсутність механізму реалізації права громадян на проходження альтернативної служби не свідчить про відсутність такого права і не може призводити до притягнення особи до відповідальності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначила, що виключна правова проблема полягає у правовій невизначеності щодо можливості сумлінної відмови від виконання військового обов`язку, зокрема, під час дії правового режиму воєнного стану, а застосоване об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду (далі - ОП ККС) тлумачення, викладене в постанові від 27 жовтня 2025 року потенційно може наражати Державу на відповідальність через порушення ст. 9 Конвенції, оскільки, згідно з таким тлумаченням особа має бути притягнута до відповідальності за сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, право на яку безпосередньо передбачено приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України, лише через відсутність створеного Державою механізму його реалізації.
Позиція Великої Палати
Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики.
Велика Палата за певних умов переглядає судові рішення в касаційному порядку саме з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Порядок та спосіб виконання завдань судочинства, покладених на Верховний Суд, визначено процесуальним законом.
За змістом положень ч. 5 ст. 434-1 КПК України підставою для передачі кримінальної справи на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до ч. 4 ст. 434-2 КПК України ухвала про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати має бути належним чином умотивована.
Отже, передаючи справу на розгляд Великої Палати, колегія суддів повинна належним чином сформулювати виключну правову проблему та обґрунтувати факт її наявності, тобто відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або/та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики.
Крім того, як раніше вже наголошувала Велика Палата у своїх рішеннях, виключну правову проблему належить оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Зокрема, має бути підтверджено той факт, що проблема наявна не в одному конкретному провадженні, але й існує в інших провадженнях, або вона може виникнути з урахуванням позиції, щодо якої постає питання юридичної невизначеності. З погляду якісного критерію виключна правова проблема може полягати в недостатньому законодавчому врегулюванні правовідносин, у відсутності сталої судової практики, тривалому існуванні колізій у застосуванні норм права й неусуненні розбіжностей. За своєю правовою природою така проблема має зачіпати фундаментальні права та свободи особи.
Проте, як убачається з ухвали Касаційного кримінального суду, висловлюючи незгоду з правовим висновком об`єднаної палати, викладеним у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа №573/838/24, провадження №51-603кмо25) про те, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, колегія суддів чітко не обґрунтувала неефективність правового регулювання цього питання в аспекті охоронюваних прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, зокрема, зазначила про необхідність вирішення питання щодо наявності/відсутності в діях засуджених складу кримінального правопорушення, розмежувавши дії, спрямовані на відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, від сумлінної відмови виконувати обов`язки військової служби, які суперечать релігійним переконанням.
Не міститься в ухвалі Касаційного кримінального суду й посилань на суперечливу практику застосування національними судами зазначених норм закону України про кримінальну відповідальність.
Між тим сама собою незгода колегії суддів зі сформованою позицією щодо тлумачення певних норм права без умотивування правової невизначеності питання та за відсутності посилань на конкретні приклади різного підходу до правозастосування не свідчить про наявність виключної правової проблеми і не може слугувати безумовною підставою для передачі провадження на розгляд Великої Палати.
Усупереч положенням ч. 5 ст. 434-1 та ч. 4 ст. 434-2 КПК України, в ухвалі Касаційного кримінального суду чітко не сформульовано в чому саме полягає виключна правова проблема та не наведено обґрунтування неможливості вирішення правових питань, а саменаявності чи відсутності в діях засуджених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, колегією суддів під час касаційного перегляду.
Таким чином, згідно з усталеною практикою Великої Палати, а також враховуючи вимоги КПК України, відсутність у рішенні суду касаційної інстанції чітко сформульованої виключної правової проблеми з її належним обґрунтуванням, унеможливлює розгляд справи ОСОБА_23 , оскільки відповідно до положень ч. 5 ст. 434-1 КПК України, саме касаційний суд формує виключну правову проблему та обґрунтовує її наявність при передачі справи на розгляд Великої Палати.
З огляду на викладене, кримінальне провадження згідно з правилами ч. 6 ст. 434-2 КПК України підлягає поверненню колегії суддів для подальшого розгляду в межах її повноважень, відповідно до вимог кримінального процесуального закону. 
Керуючись статтями 434-1, 434-2 КПК України, Велика Палата Верховного Суду
ухвалила:
Кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_20 та ОСОБА_21 - адвоката ОСОБА_22 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу повернути колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду для подальшого розгляду.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка ОСОБА_1 

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_11 

ОСОБА_3 ОСОБА_12 

ОСОБА_4 ОСОБА_13 

ОСОБА_5 ОСОБА_14 

ОСОБА_6 ОСОБА_15 

ОСОБА_7 ОСОБА_16 

ОСОБА_24 ОСОБА_17 

ОСОБА_9 ОСОБА_18 

ОСОБА_10 ОСОБА_19