УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 752/21458/25
провадження № 61-629ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд) - судді-доповідача Пархоменка П. І., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року 
у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,
постановив ухвалу про таке:
1. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
2. Заява мотивована таким:
- з 22 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі;
- від шлюбу мають двох дітей;
- за час спільного проживання для дітей були створені належні, стабільні та сприятливі умови для проживання, гармонійного виховання та всебічного розвитку;
- заявник позбавлена будь-якої можливості спілкуватися з дітьми, будь-яка комунікація відбувається виключно на умовах, продиктованих ОСОБА_2 та його батьками;
- зустрічі не відбуваються у звичному сімейному колі (батько, мати та діти), а проходять обов`язково у присутності та під пильним контролем батьків відповідача. Саме в такій атмосфері вони чинять психологічний тиск на дітей. Крім того, діти повністю ізольовані від спілкування зі своїми дідусем та бабусею по материнській лінії. Коли її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прибували разом із нею до м. Полтави, їм так само було відмовлено у зустрічі з онуками, їхні телефонні дзвінки також були проігноровані. Це свідчить про цілеспрямований намір розірвання родинних зв`язків дітей з усіма її родичами;
- після вивезення дітей до м. Полтави вони проживають не з батьком, а з його батьками, оскільки ОСОБА_2 постійно проживає та проходить військову службу в АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідач не створив для дітей нового осередку для проживання разом із ним, а фактично переклав обов`язки по догляду на своїх батьків, при цьому насильно розірвавши зв`язок дітей з нею як матір`ю та їхнім звичним середовищем у Києві;
- таке становище не відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки вони виявилися відірваними від обох батьків та свого єдиного дому, звичного середовища, кола спілкування.
3. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила:
- зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 негайно повернути малолітніх дітей: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх попереднім постійним фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням суду в справі про визначення місця проживання дітей, з яким вона має намір звернутися до суду.
4. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.
Зобов?язано ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 повернути малолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх постійним фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 до набрання рішенням суду законної сили у справі про визначення місця проживання дітей. 

5. Ухвала мотивована таким:
- існують обставини вважати, що між сторонами склалися такі відносини, внаслідок яких заявник як мати позбавлена можливості спілкуватися з дітьми;
- той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини;
- у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей особисто з їх матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю;
- з урахуванням цього, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітніми дітьми, перешкод у такому спілкуванні з боку батька дітей та його батьків, відповідно діда з бабою, недопущення погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, суд вважає необхідним застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову;
- заявлений вид забезпечення позову не є тотожним за змістом заявлених позовних вимог, а є співмірним заходом забезпечення позову заявленим позивачем вимогам.
6. Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року скасовано.
У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
7. Постанова мотивована таким:
- не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті;
- предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітніх дітей. Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання повернути дітей матері, суд першої інстанції фактично вирішив позовну вимогу по суті до ухвалення остаточного рішення у справі;
- посилання на те, що ОСОБА_2 проживає в Києві, а діти у Полтаві з дідом та бабою, є предметом доказування у розгляді справи по суті і не може бути підставою для негайного відібрання дітей в порядку забезпечення позову, оскільки питання належності догляду та виконання батьківських обов`язків потребує глибокого дослідження, яке неможливе на даній стадії.
- у цій справі суд першої інстанції застосував захід, який за ступенем втручання у права учасників справи та інтереси дітей є надмірним та значно перевищує межі, окреслені у наведеній практиці Верховного Суду, а саме - здійснив повну зміну місця проживання дітей на стадії до подання позову. Такі дії суду є порушенням принципу співмірності та прямою забороною вирішення спору по суті через інститут забезпечення позову.
8. 14 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Каплунов О. Г. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року.
9. Касаційна скарга мотивована таким:
- постанова винесена внаслідок неправильного застосування норм матеріального і процесуального права. Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, обраний спосіб забезпечення позову є співмірним із вимогами позивача про визначення їх місця проживання з позивачем, розлучення з матір`ю негативно впливає на психічний та емоційний стан дітей, на дітей вчиняється психологічне насильство щодо спілкування з матір`ю;
- апеляційний суд не врахував правову природу спору та специфіку сімейних правовідносин, помилково розцінивши повернення дітей як «зміну місця проживання»;
- вирішення судом цього спору по суті передбачає здійснення глибокого та всебічного аналізу умов життя обох батьків, їхнього психологічного стану, ставлення до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дітей, вікових особливостей та стану здоров`я, а також висновків органів опіки та піклування. Результатом розгляду позову по суті стане ухвалення судового рішення, яке встановить сталий та довготривалий правовий режим виховання і проживання дітей, що діятиме на постійній основі у майбутньому (до досягнення дітьми повноліття або істотної зміни обставин);
- вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не підміняють собою це рішення, оскільки не встановлюють постійного місця проживання, а лише повертають їх до матері від третіх осіб задля збереження їхнього звичного середовища. Отже, результат судового рішення - це одноразова дія ОСОБА_2 та його батьків щодо повернення малолітніх дітей. Ухвала про забезпечення позову має виключно тимчасовий процесуальний характер, а оскаржуване судове рішення діє лише до його фактичного виконання (тобто до повернення дітей до матері). Суд не досліджував на цьому етапі, хто з батьків краще виконуватиме обов`язки у майбутньому, а лише констатував факт порушення усталеного укладу життя дітей та необхідність його негайного відновлення для запобігання травматизації психіки дітей. Суд першої інстанції вірно зазначив, що цей захід не є тотожним позовним вимогам, а є співмірним реагуванням на загрозу втрати емоційного контакту дітей із матір`ю;
- метою цього заходу є відновлення та збереження «статускво», який існував протягом усього життя дітей до моменту їх переміщення відповідачем до третіх осіб, які не є батьками малолітніх дітей. Попередній стан, який суд зобов`язав відновити, характеризується повною стабільністю та прив`язаністю дітей до міста Києва. Єдиним постійним місцем проживання дітей з народження було АДРЕСА_2 ), де вони мають реєстрацію та належні умови. Все життя дітей пов`язане з м. Києвом. Донька ОСОБА_7 навчалася у СЗОШ № 166 м. Києва, син ОСОБА_10 відвідував київський заклад дошкільної освіти № 344. Діти відвідували численні гуртки та мали друзів саме у м. Києві. Медичний нагляд здійснювався сімейним лікарем у Києві, з яким встановлено довірливі відносини;
- діти були не лише розлучені з матір`ю, але й позбавлені щоденної опіки батька, що створило умови для їх повної ізоляції. Фактично у Полтаві діти перебувають під опікою баби та діда. Отже, попередній стан (проживання з батьками у м. Київ) було замінено на проживання з третіми особами у Полтаві.
10. Верховний Суд робить висновки, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі частин четвертої та шостої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).
11. Вказаними нормами ЦПК (див. пункт 10) передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
12. Мотивами, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, є таке.
13. Міжнародні стандарти у сфері захисту прав дитини допускають і заохочують існування механізму контакту дитини з одним із батьків під час тривалого судового процесу щодо опіки над дітьми (див. пункт 21 постанови Верховного Суду від 12 листопада 2024 року у справі № 201/13014/23).
14. Далі Верховний Суд звертає увагу на те, що правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
15. Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
16. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
17. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.
18. Без сумніву, матір, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дітей проживає окремо від них, також має право на особисте спілкування з ними, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей.
19. Верховний Суд виробив сталу практику про те, що у справах про визначення місця проживання дитини застосування судом тимчасового заходу забезпечення позову шляхом усунення перешкод одному з батьків, з яким дитина на час вирішення спору фактично не проживає, у спілкуванні й вихованні дитини, зобов`язання іншого з батьків вчинити певні дії не свідчить про вирішення судом по суті спору про визначення місця проживання малолітньої дитини. Такі заходи забезпечення позову перебувають у межах виконання органами державної влади позитивних зобов`язань, які випливають з гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), відповідають практиці Європейського Суду з прав людини та підходам Верховного Суду (див. пункт 39 згадуваної вище постанови Верховного Суду від 12 листопада 2024 року у справі № 201/13014/23.
20. У цьому випадку слід звернути увагу на те, що згідно із частиною десятою статі 150 ЦПК не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
21. Верховний Суд неодноразово вказував, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21).
22. Також підходи Верховного Суду свідчать, що в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову, яка покладає на відповідача обов`язок з повернення дитини слід відмовляти на підставі частини десятої статті 150 ЦПК, оскільки обраний заявником вид забезпечення позову є тотожним задоволенню позовних вимог без вирішення спору по суті (див. постанови Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 742/2502/21 та від 06 грудня 2018 року у справі № 727/3856/18).
23. В такому випадку колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
24. Апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітніх дітей. Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання повернути дітей матері, суд першої інстанції фактично вирішив позовну вимогу по суті до ухвалення остаточного рішення у справі, здійснив повну зміну місця проживання дітей на стадії до подання позову. 
25. Апеляційний суд вірно зазначив, що посилання позивача на те, що відповідач проживає в Києві, а діти у Полтаві з дідом та бабою, є предметом доказування у розгляді справи по суті і не може бути підставою для негайного відібрання дітей в порядку забезпечення позову, оскільки питання належності догляду та виконання батьківських обов`язків потребує глибокого дослідження, яке неможливе на даній стадії.
26. Такий підхід апеляційного суду відповідає сталій практиці Верховного Суду з цього питання (див. пункти 21-22).
27. При цьому ОСОБА_1 не позбавляється можливості заявити клопотання про інший спосіб забезпечення позову (усунення перешкод, встановлення графіку), який був би співмірним та відповідав меті запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання, що передбачено нормами чинного законодавства.
28. З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені у скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 258-261, 394 ЦПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі № 752/21458/25.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: П. І. Пархоменко
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков