УХВАЛА

19 березня 2026 року 
м. Київ
справа №260/4281/25
адміністративне провадження № К/990/5878/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Жука А.В.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі №260/4281/25 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати пункт 1, 2, 3, 7, 8, 12 наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про результати службового розслідування» від 06.05.2025 №1204-АГ в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 позов задоволено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України задоволено. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, 06.02.2026 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 10.02.2026.
Ухвалою Верховного Суду від 23.02.2026 зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання скарги в новій редакції та її копій відповідно до кількості учасників справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
09.03.2026 до Верховного Суду від скаржника надійшла касаційна скарга в новій редакції із примірником для відповідача.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Скаржник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові вирішено спір без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.12.2024 у справі №380/3713/23, від 20.05.2021 у справі №420/2916/20, від 16.03.2021 у справі №140/2819/19 та від 09.02.2022 у справі №160/12290/20 відносно того, що дисциплінарне стягнення не може ґрунтуватися на припущеннях або недоведених фактах.
Також у скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог процесуального закону, а саме статті 9, частин першої та третьої статті 242 КАС України, які застосовані судом апеляційної інстанції без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 27.05.2025 у справі №260/4707/23, від 10.08.2022 у справі №520/10378/19, постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, оскільки судом апеляційної інстанції порушено принцип офіційності - ним не встановлено факт внесення позивачкою неправдивих відомостей, у тому числі шляхом виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Аналізуючи указані доводи скаржниці, Суд виходить з такого.
Варто зазначити, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі №10/17999/16, від 25.04.2018 у справі №910/24257/16).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19).
Суд зауважує, що вказані скаржником постанови Верховного Суду від 05.12.2024 у справі №380/3713/23, від 20.05.2021 у справі №420/2916/20, від 16.03.2021 у справі №140/2819/19, від 09.02.2022 у справі №160/12290/20, від 27.05.2025 у справі №260/4707/23, від 10.08.2022 у справі №520/10378/19 та оскаржуване судове рішення прийняті не у подібних правовідносинах та за різних фактичних обставин справи, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у даній справі. 
Так, у справі №380/3713/23 спір стосувався звільнення з посади прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внаслідок неуспішного проходження атестації з підстав установлення обставин, які свідчать про невідповідність особи вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
У справі №420/2916/20 розглядався позов про скасування наказу в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. За обставинами цієї справи у спірних правовідносинах позивачу в провину ставилася обставина вчинення його підлеглим адміністративного правопорушення, провадження за яким [адміністративним правопорушенням] було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
У справі №140/2819/19 Верховний Суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, у вигляді звільнення з посади державної служби та поновлення на посаді, зазначив, що позивача фактично було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, а саме вчинення прогулів за період до ознайомлення позивача із наказом про поновлення на посаді.
У справі №160/12290/20 суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив, що суд апеляційної інстанції, вказуючи, що порушене щодо позивача кримінальне провадження є лише законною підставою для проведення службового розслідування по цьому факту, фактично не надав оцінку ані матеріалам службового розслідування, ані висновками службового розслідування, які ґрунтувалися на оцінці цих матеріалів.
Щодо покликання скаржниці на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема від 27.05.2025 у справі №260/4707/23, від 10.08.2022 у справі №520/10378/19, постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14.
У справі №260/4707/23 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, покликався на те, що суд першої інстанції обмежився висновком щодо відсутності предмету судового захисту. У свою чергу, апеляційний суд не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не підтвердив та не спростував висновки суду, здійснені за результатами оцінки оскаржуваних рішень, не досліджував та надавав оцінку підставам рішень Комісії щодо відповідності Товариства критеріям ризиковості платника податку, з метою з`ясування всіх обставин у справі не витребував документи, які покладені в основу рішення контролюючого органу. Верховний Суд визнав, що суд апеляційної інстанції не дослідив оскаржувані рішення контролюючого органу, підстави та порядок їх прийняття, повноваження комісії тощо, а також не спростував/не підтвердив висновки суду першої інстанції, здійснені за результатами дослідження підстав відповідності Товариства критеріям ризиковості платника податку.
У справі №520/10378/19 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що суди попередніх інстанцій послалися в судових рішеннях на зведені дані, які складені контролюючим органом до акта перевірки, однак не дослідили платіжні доручення про сплату грошового зобов`язання, не перевірили обставини черговості сплати коштів та напрямок зарахування контролюючим органом сплачених платником податків сум. Із встановлених судами попередніх інстанцій обставин не вбачається чи повністю погашений позивачем податковий борг за рішенням суду у справі №820/1291/16, що давало б можливість контролюючому органу здійснювати зарахування сплачених сум у зменшення податкового боргу (податкових зобов`язань), що виник (виникли) пізніше. Також Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій не встановлювали та не досліджували обставини щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій до позивача в межах строку 1095 днів.
За обставинами справи №260/4281/25 позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідальність, позбавлено премії за квітень у травні 2025 року частково, у розмірі 100%, а також переміщено на посаду, не пов`язану з організацією та здійсненням прикордонного контролю.
В межах цієї справи апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про скасування окремих пунктів наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про результати службового розслідування» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зазначив, що службовим розслідуванням встановлено, що позивачем унесено дані в базу ДПСУ відомостей про перетин кордону громадянами України, що виражається в здійсненні паспортного контролю громадян України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по паспортним документам громадян України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на в`їзд в Україну 18.03.2025 в якості пасажирів автобусу з д.р.н НОМЕР_2 . Проте, як встановив суд, наведена інформація не може бути гарантованим підтвердженням факту перетину державного кордону саме цими громадянами в зв`язку з відсутністю ідентичної інформації в БД словацької Сторони. Таким чином, суд виснував, що наведені вище обставини свідчать про правомірність притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. Поряд з цим апеляційний суд вказав, що позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності не за можливу причетність до кримінального правопорушення, а за дисциплінарні порушення, що здійснені під час несення служби та які виразилися у свідомому внесенні до Бази даних недостовірної інформації.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах №380/3713/23, №420/2916/20, №140/2819/19, №160/12290/20, №260/4707/23, №520/10378/19 не є подібними.
Разом з цим Верховний Суд відхиляє доводи скаржниці стосовно неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що законодавець у пункті 1 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження зазначив про неврахування судом апеляційної інстанції саме висновків Верховного Суду, тобто Суду, який створений на підставі положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII та прийнятого Верховною Радою Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.
Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанови Верховного Суду не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Слід зазначити, що фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, цитуванням норм законодавства, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У свою чергу, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини склались з приводу притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності при проходженні нею публічної служби.
Дійсно, справа №260/4281/25 розглядалася в суді першої інстанції за правилами загального позовного провадження.
При цьому, посада публічної служби, яку обіймала позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір (головний сержант, інспектор прикордонної служби 1 категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) (П-048627)) не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні Закону України "Про запобігання корупції". Згідно з останньою під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема військові посадові особи вищого офіцерського складу, якими в силу частини другої статті 5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є військовослужбовці зі званнями: бригадний генерал, коммодор, генерал-майор, контр-адмірал, генерал-лейтенант, віце-адмірал, генерал, адмірал.
Таким чином, в силу прямої норми пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України ця справа законом віднесена до справ незначної складності, незалежно від способу її фактичного розгляду судом першої інстанції.
Факт того, що суд першої інстанції здійснював розгляд за правилами загального позовного провадження, не змінює висновку про законодавчо встановлений статус справи як такої, що належить до категорії справ незначної складності.
Законодавець прямо визначив перелік категорій справ, які є справами незначної складності. Саме належність спору до такого переліку, а не процесуальна форма його розгляду, зумовлює застосовність обмежень касаційного перегляду, встановлених частиною п`ятою статті 328 КАС України.
Отже, враховуючи, що ця справа відноситься до категорії справ незначної складності, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Отже в силу вимог закону такі судові рішення не підлягають касаційному оскарженню. Законодавцем передбачено можливість перегляду таких судових рішень, але у виключних випадках, а отже процесуальний закон надає суду дискрецію саме у питанні можливості допуску до касаційного перегляду судового рішення, яка в силу закону не підлягає касаційному перегляду.
З огляду на це, саме скаржник, який зацікавлений у відкритті касаційного провадження за його скаргою повинен навести обґрунтовану аргументацію, чому на його думку, є підстави для відкриття касаційного провадження, в тому числі і наявність такої підстави, як "виняткове значення" для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Таким чином, скаржник звертаючись з первинною касаційною скаргою мав би обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги про наявність одного з випадків, визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт. Проте, скаржник таким правом не скористався.
У касаційній скарзі відсутнє будь-яке посилання скаржника на передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки.
При цьому, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/ процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/ відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Levages Prestations Services проти Франції" від 23.10.1996, заява №21920/93; "Brualla Gomes de la Torre проти Іспанії" від 19.12.1997, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відтак, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 328, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі №260/4281/25.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук   А.Г. Загороднюк