ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 216/5161/22
провадження № 61-11317св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року у складі судді 
Кузнецова Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.
у справі 
за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (далі - позивачі)
до 
відповідача російської федерації (далі - відповідач, рф)
про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації рф природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. Позивачі  ОСОБА_3 в листопаді 2022 року, ОСОБА_7 в липні 2023 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_6 в березні 2024 року, кожен окремо, звернулися до суду з позовами до рф про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації російською федерацією природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії.
2. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року справу № 216/4348/23 за позовом ОСОБА_7 та № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 об`єднано зі справою в одне провадження під єдиним № 216/5161/22.
3. 23 квітня 2024 року ухвалами Центрально-Міського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справу № 216/2161/24 за позовом ОСОБА_2 справу № 216/2162/24 за позовом ОСОБА_5 , справу 
№ 216/2163/24 за позовом ОСОБА_6 , справу № 216/2165/24 за позовом ОСОБА_4 , справу № 216/2167/24 за позовом ОСОБА_1 та справу № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 об`єднано зі справою в одне провадження під єдиним № 216/5161/22.
4. Суд першої інстанції позови задовольнив частково.
5. Апеляційний суд рішення районного суд в частині визначення розміру стягненої моральної шкоди змінив, шляхом збільшення його розміру. В іншій частині рішення районного суду залишив без змін.
6. Позивачі оскаржили судові рішення в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказали те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перелік яких навели у касаційних скаргах. 
Крім того позивачі посилаються на численні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, що справу розглянуто та вирішено неповноважним складом суду, судове рішення не підписано суддею Кузнецовим Р. О., суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів.
7. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
Аналіз касаційних скарг свідчить, що судові рішення оскаржуються у частині відмови у задоволенні позовних вимог кожного з позивачів, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом в касаційному порядку не переглядаються.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
8. Позови кожного з позивачів обґрунтовані так:
- 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія російської федерації (далі - рф) проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18 березня 2014 року нібито внаслідок проведення 
16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України;
- у квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення Донецької народної республіки (07 квітня 2014 року) та Луганської народної республіки (27 квітня 2014 року);
- 27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил рф на територію Донецької та Луганської областей;
- 21 лютого 2022 року президент рф Путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу;
- 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всі міста України. У даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф яку остання здійснює;
- рф своїми протиправним діями завдала як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території;
- з інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу;
- рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також, рф захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій;
- «Акціонери» України, якими є Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф;
- як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон - отримаємо 18 440 823 людини;
- незаконна експропріація рф зазначених вище природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей рф порушила низку прав і основоположних свобод, визначених 
у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) і Протоколів до неї, що призвело до нанесення їм шкоди.
9. Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_3 , уточнивши позовні вимоги, просив: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
10. Позивач ОСОБА_7 просила: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
11. Позивач ОСОБА_2 просила: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
12. Позивач ОСОБА_5 просила: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
13. Позивач ОСОБА_6 просила: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
14. Позивач ОСОБА_4 просила:
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
15. Позивач ОСОБА_1 просив: 
- визнати повномасштабну збройну агресіюрф проти України геноцидом Українського народу; 
- стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі 
1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.
ІII. Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
16. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року позов кожного з позивачів задоволено частково.
Стягнено з РФ на користь кожного з позивачів по 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог кожному з позивачів відмовлено.
17. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України позивачі зазнали душевних страждань 
і приниження, перенесли стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені їх нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер допущеного рф правопорушення, глибину душевних страждань позивачів, позбавлення їх можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.
18. Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконної збройної агресії рф геноцидом всього Українського народу, суд першої інстанції виходив з того, що Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не є компетентним судом для вирішення цього питання.
При цьому, зазначив, що юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування, яким є Міжнародний Суд ООН.
19. Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачів у цій частині є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на їх конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликання на порушення інтересу українського народу, частиною якого є позивачі, і для яких цей інтерес має значення, що свідчить про відсутність предмета захисту у суді, оскільки позивачами не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову. Крім того, суд зазначив, що позивачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру збитків, завданих їм окупацією.
20. Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року з рф в дохід держави стягнено судовий збір в розмірі 13,11 грн.
IV. Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
21. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Висоцький О. О., та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький О. О., задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції в частині стягненого з рф розміру моральної шкоди змінено, шляхом його збільшення з 10 000 грн до 100 000 грн на користь кожного з позивачів.
В іншій частині позовних вимог кожного з позивачів рішення районного суду залишено без змін.
22. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Висоцький О. О., апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 
від 11 грудня 2024 року задоволено частково.
Додаткове рішення районного суду змінено в частині розміру стягненого 
з рф на користь держави Україна судового збору, шляхом його збільшення 
з 13,11 грн до 7 000 грн.
В іншій частині додаткове рішення залишено без змін.
23. Змінюючи рішення районного суду в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що місце проживання позивачів не віднесено до території можливих бойових дій, проте за період з лютого 2022 року до липня 2024 року в Дніпропетровській області було оголошено значну кількість повітряних тривог, які стали частиною повсякденного життя, і в Дніпропетровській області вони тривали досить довго, тому з огляду на характер вимушених змін у житті позивачів та глибину фізичних та душевних страждань внаслідок ракетних обстрілів з ураженням цивільних об`єктів, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії рф проти України, які вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, суд апеляційної інстанції вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачів є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок рф в сумі 100 000 грн.
24. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача майнової шкоди та завданих збитків, виходячи з того, що доводи позивачів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на їх конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликається на порушення інтересу українського народу, частиною якого вони є, і для яких цей інтерес має значення, що свідчить про відсутність предмета захисту у суді, адже позивачами не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявлених позовів.
25. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції 
в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу з огляду на те, що юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування.
V. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які її подали
26. У касаційних скаргах позивачі просять оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
27. Касаційна скарга  ОСОБА_2 обґрунтована таким:
- ухвала від 27 березня 2024 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження їй не направлялася;
- суд першої інстанції належним чином не повідомив її про судове засідання, яке відбулося 23 квітня 2024 року; 
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Кузнецова P. O.; 
- підготовче судове засідання в справі № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 до рф відбулося 08 січня та 06 лютого 2024 року, що виключає можливість об`єднувати її справу № 216/2161/24 зі справою 
№ 216/5161/22, підготовчі засідання в якій вже відбулися;
- фактично, відмовляючи їй у задоволенні заяви про врегулювання спору за участю судді, поданого в підготовчому судовому засіданні, суддя 
Кузнецов P. O, постановив ухвалу поза межами повноважень оскільки Глава, 4 ЦПК не наділяє суддю повноваженнями відмовляти стороні судового процесу врегулювати спір за його участю;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду та не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
28. Касаційна скарга  ОСОБА_1 обґрунтована таким:
- суд першої інстанції належним чином не повідомив його про судове засідання, яке відбулося 23 квітня 2024 року; 
- підготовче судове засідання в справі № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 до рф відбулося 08 січня та 06 лютого 2024 року, що виключає можливість об`єднувати її справу № 216/2161/24 зі справою 
№ 216/5161/22, підготовчі засідання в якій вже відбулися;
- фактично, відмовляючи йому у задоволенні заяви про врегулювання спору за участю судді, поданого в підготовчому судовому засіданні, суддя 
Кузнецов P. O, постановив ухвалу поза межами повноважень оскільки Глава, 4 ЦПК не наділяє суддю повноваженнями відмовляти стороні судового процесу врегулювати спір за його участю;
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Кузнецова P. O., оскільки суддя 
Бутенко М. В. брала участь у врегулюванні спору у справі ОСОБА_3 за її участі, тому не могла брати участь в розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід у його справі № 216/5161/22; 
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду та не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
29. Касаційна скарга  ОСОБА_3  обґрунтованатаким:
- суддя Кузнецов P. O, обмежив його право на альтернативний спосіб ефективного правового захисту в суді першої інстанції попри, залишивши його заяву про мирне врегулювання спору за участю судді без задоволення;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду, оскільки припинення врегулювання спору за участю судді Кузнецова P. O. встановлює для судді обов`язок передати справу на розгляд іншому судді, в порядку визначеному в статті 33 ЦПК, відповідно розгляд справи повинен проводитися спочатку, що було проігноровано;
- суддя Кузнецов P. O. не мав законних підстав об`єднувати цивільні справи №№ 216/4348/23; 216/2161/24; 216/2162/24; 216/2163/24; 216/2165/24 та 216/2167/24 з моєю справою № 216/5161/22, оскільки в ній вже були проведені підготовчі судові засідання на дату такого об`єднання;
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні його заяви про відвід судді Кузнецова P. O., оскільки суддя Бутенко М. В. брала участь у врегулюванні спору у його справі, тому не могла брати участь в розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід; 
- рішення районного суду не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування;
- вказує, що у рішеннях, які набрали законної сили, суд з рф на користь громадянина України стягнув моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі 1 990 149,79 дол. США, встановивши таким чином обставини стосовно рф, які дозволили суду стягнути на користь позивача з рф моральну шкоду та матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії рф проти України;
- суди в порушення частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК не досліджували обставини, встановлені судовими рішеннями в аналогічних справах, перелік яких навів в касаційній скарзі;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
30. Касаційна скарга  ОСОБА_4  обґрунтованатаким:
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Кузнецова P. O., оскільки суддя 
Бутенко М. В. брала участь у врегулюванні спору у справі ОСОБА_3 за її участі, тому не могла брати участь в розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід у його справі № 216/5161/22; 
- підготовче судове засідання в справі № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 до рф відбулося 08 січня та 06 лютого 2024 року, що виключає можливість об`єднувати її справу № 216/2161/24 зі справою 
№ 216/5161/22, підготовчі засідання в якій вже відбулися;
- фактично, відмовляючи їй у задоволенні заяви про врегулювання спору за участю судді, поданого в підготовчому судовому засіданні, суддя 
Кузнецов P. O, постановив ухвалу поза межами повноважень оскільки Глава, 4 ЦПК не наділяє суддю повноваженнями відмовляти стороні судового процесу врегулювати спір за його участю;
- суддя Кузнецов P. O, обмежив їїправо на альтернативний спосіб ефективного правового захисту в суді першої інстанції, залишивши її заяву про мирне врегулювання спору за участю судді без задоволення;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду, оскільки припинення врегулювання спору за участю судді Кузнецова P. O. встановлює для судді обов`язок передати справу на розгляд іншому судді, в порядку визначеному в статті 33 ЦПК, відповідно розгляд справи повинен проводитися спочатку, що було проігноровано;

- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду та не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування; 
- вказує, що у рішеннях, які набрали законної сили, суд з рф на користь громадянина України стягнув моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі 1 990 149,79 дол. США, встановивши таким чином обставини стосовно рф, які дозволили суду стягнути на користь позивача з рф моральну шкоду та матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії рф проти України;
- суди в порушення частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК не досліджували обставини, встановлені судовими рішеннями в аналогічних справах, перелік яких навела в касаційній скарзі;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
31. Касаційна скарга  ОСОБА_5  обґрунтованатаким:
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Кузнецова P. O., оскільки суддя 
Бутенко М. В. брала участь у врегулюванні спору у справі ОСОБА_3 за її участі, тому не могла брати участь в розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід у його справі № 216/5161/22; 
- підготовче судове засідання в справі № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 до рф відбулося 08 січня та 06 лютого 2024 року, що виключає можливість об`єднувати її справу № 216/2161/24 зі справою 
№ 216/5161/22, підготовчі засідання в якій вже відбулися;
- фактично, відмовляючи їй у задоволенні заяви про врегулювання спору за участю судді, поданого в підготовчому судовому засіданні, суддя 
Кузнецов P. O, постановив ухвалу поза межами повноважень оскільки Глава, 4 ЦПК не наділяє суддю повноваженнями відмовляти стороні судового процесу врегулювати спір за його участю;
- суддя Кузнецов P. O., обмежив її право на альтернативний спосіб ефективного правового захисту в суді першої інстанції, залишивши її заяву про мирне врегулювання спору за участю судді без задоволення;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду, оскільки припинення врегулювання спору за участю судді Кузнецова P. O. встановлює для судді обов`язок передати справу на розгляд іншому судді, в порядку визначеному в статті 33 ЦПК, відповідно розгляд справи повинен проводитися спочатку, що було проігноровано;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду та не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування; 
- вказує, що у рішеннях, які набрали законної сили, суд з рф на користь громадянина України стягнув моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі 1 990 149,79 дол. США, встановивши таким чином обставини стосовно рф, які дозволили суду стягнути на користь позивача з рф моральну шкоду та матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії рф проти України;
- суди в порушення частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК не досліджували обставини, встановлені судовими рішеннями в аналогічних справах, перелік яких навела в касаційній скарзі;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
32. Касаційна скарга  ОСОБА_6  обґрунтована таким:
- ухвала від 27 березня 2024 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження їй не направлялася;
- суддя Бутенко М. В. безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Кузнецова P. O., оскільки суддя 
Бутенко М. В. брала участь у врегулюванні спору у справі ОСОБА_3 за її участі, тому не могла брати участь в розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід у його справі № 216/5161/22; 
- підготовче судове засідання в справі № 216/5161/22 за позовом ОСОБА_3 до рф відбулося 08 січня та 06 лютого 2024 року, що виключає можливість об`єднувати її справу № 216/2161/24 зі справою 
№ 216/5161/22, підготовчі засідання в якій вже відбулися;
- фактично, відмовляючи їй у задоволенні заяви про врегулювання спору за участю судді, поданого в підготовчому судовому засіданні, суддя 
Кузнецов P. O, постановив ухвалу поза межами повноважень оскільки Глава, 4 ЦПК не наділяє суддю повноваженнями відмовляти стороні судового процесу врегулювати спір за його участю;
- суддя Кузнецов P. O., обмежив її право на альтернативний спосіб ефективного правового захисту в суді першої інстанції, залишивши її заяву про мирне врегулювання спору за участю судді без задоволення;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду, оскільки припинення врегулювання спору за участю судді Кузнецова P. O. встановлює для судді обов`язок передати справу на розгляд іншому судді, в порядку визначеному в статті 33 ЦПК, відповідно розгляд справи повинен проводитися спочатку, що було проігноровано;
- рішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду та не підписане суддею Кузнецовим P. O., який розглядав справу одноосібно;
- апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;
- суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів;
- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;
- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування; 
- вказує, що у рішеннях, які набрали законної сили, суд з рф на користь громадянина України стягнув моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі 1 990 149,79 дол. США, встановивши таким чином обставини стосовно рф, які дозволили суду стягнути на користь позивача з рф моральну шкоду та матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії рф проти України;
- суди в порушення частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК не досліджували обставини, встановлені судовими рішеннями в аналогічних справах, перелік яких навела в касаційній скарзі;
- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі 
№ 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.
VI. Рух справи у суді касаційної інстанції
33. 26 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький О. О., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
34. 26 серпня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
35. 30 серпня 2025 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
36. 01 вересня 2025 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
37. 03 вересня 2025 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
38. 10 вересня 2025 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
39. Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року  ОСОБА_6 поновленострок на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами.
40. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 26 січня 2026 року.
41. Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
42. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу.
VII. Фактичні обставини, встановлені судами
43. Позивачі є громадянами України.
44. З 2014 року рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
45. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія рф проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
46. Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 
2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
47. Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації.
48. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил російської федерації на суверенну територію України.
49. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
50. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.
51. Позивачіпроживають у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яке не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, визначених наказом № 309 від 22 грудня 2022 року.
52. Постановою Кабінету Міністрів України № 945 від 23 серпня 2022 року «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією» затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією.
VІII. Позиція Верховного Суду
53. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 7), Верховний Суд зазначає таке.
Характер правовідносин
54. У цій справі позивачі заявили аналогічні вимоги про (див. пункт 9-15):
- визнання повномасштабної збройноїагресію рф проти України геноцидом Українського народу;
- стягнення з рф на свою корись майнової шкоду в розмірі 1 990 149,79 дол. США;
- стягнення з рф на свою корись 5 200 000 грн моральної шкоди.
55. Верховний Суд виробив сталий підхід у цій категорії справ, що відповідно до частини четвертої статі 263 ЦПК враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Щодо відшкодування моральної шкоди
56. Звернення позивача до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі 
№ 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц 
від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року 
у справі № 463/14366/21.
57. Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)).
58. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК).
59. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку
з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
60. Тлумачення статті 23 ЦК свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі 
№ 279/1834/22).
61. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
62. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК).
63. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
64. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
65. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає
у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від
05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
66. Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що:
- дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
- законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо.
67. Схожу правову позицію висловив Верховний Суд у постанові 
від 20 червня 2024 року справі № 216/5657/22.
68. З урахуванням встановлених обставин судами, та меж касаційного перегляду (в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди), відсутні підстави стверджувати, що позивачі навели обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення моральної шкоди, в задоволенні якої суди відмовили.

Щодо відшкодування майнової шкоди
69. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
70. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
71. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК).
72. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК).
73. Згідно зі статтею 1192 ЦК, якщо інше не встановлено законом,
з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того 
ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
74. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі 
№ 214/7462/20).
75. Підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
76. Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.
77. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
78. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20).
79. Апеляційний суд, погодившись з висновком суду першої інстанції, правильно встановив, що позивачі не надали належні і допустимі докази на підтвердження завдання безпосередньо їм майнової шкоди внаслідок російської військової агресії та тимчасової окупації суверенної території України, зокрема привласнення природних ресурсів.
80. Виходячи з вищенаведеного, оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди є законними й обґрунтованими, оскільки позивачі не довели під час розгляду справи підстав відшкодування шкоди та її розмір.
81. Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (див. постанову Верховного Суду від 08 січня 2026 року у справі № 210/3429/24, від 29 грудня 2025 року у справі № 216/5143/23, від 12 листопада 2025 року у справі № 211/2449/24).
Щодо визнання збройної агресії рф геноцидом Українського народу
82. Суди встановили, що постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2023 року було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», згідно якої від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії рф проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу. Тому суди обґрунтовано відмовили у визнанні повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу.
83. Висновки судів відповідають сталій практиці Верховного Суду у цій категорії справ (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, від 14 жовтня 2025 року у справі № 212/5631/23, від 15 жовтня 2025 року у справі № 211/515/24, від 12 листопада 2025 року у справі № 211/2449/24 від 29 грудня 2025 року у справі № 216/5143/23) та ґрунтуються на встановлених у справі обставинах та оцінці наданих сторонами доказів.
Щодо інших доводів касаційних скарг
84. Посилання позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в касаційних скаргах на судові рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпровської області у справах 
№ 216/3972/22, № 216/5657/22, № 216/5656/22, № 212/8289/23, 
№ 216/2222/24, № 216/2223/24, які вони вважають протиправно не взято до уваги судами, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 753/11000/14-ц, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).
Отже, наявність судових рішень Центрально-Міського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпровської області у наведених позивачами справах висновків судів у цій справі не спростовують.
Крім того, позивачі не були учасниками наведених ним справ, тому судові рішення у цих справах не мають преюдиційного значення щодо встановлення розміру завданої шкоди позивачу.
85. Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не повідомив їх належним чином про судове засідання, яке відбулося 23 квітня 2024 року, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке. 
11 липня 2024 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (том 1, 
а. с. 218).
Представник ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях, отже представник позивача реалізував відповідні права саме учасника справи від імені якого він діє.
Отже, Верховний Суд не вбачає в діях суду першої інстанції порушення норм процесуального права, які б вплинули на розгляд справи по суті.
86. Аргументи касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про те, що ухвала від 27 березня 2024 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження їм не направлялася, на розгляд справи по суті не вплинуло. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18).
87. Доводи касаційних скарг про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині необґрунтованого відхилення клопотань позивачів про врегулювання спору за участю судді,Верховний Суд не бере до уваги, з огляду на таке.
Суд першої інстанції, розглядаючи клопотання про врегулювання спору за участю судді, дійшов правильного висновку, що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф, тому відповідач не реалізовує своє право на участь у судовому процесі, що в свою чергу виключає можливості мирного врегулювання спору за участю судді через відсутність однієї із сторін.
88. Не підлягають задоволенню доводи касаційної скарги про те, щорішення районного суду ухвалене неповноважним складом суду, оскільки припинення врегулювання спору за участю судді Кузнецова P. O. встановлює для судді обов`язок передати справу на розгляд іншому судді, в порядку визначеному в статті 33 ЦПК, відповідно розгляд справи повинен проводитися спочатку, що було проігноровано, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Бутенко М. В. від 16 жовтня 2023 року процедуру врегулювання спору за участю судді припинено, провадження у справі поновлено. Справу передано до канцелярії суду для здійснення автоматизованого розподілу іншому судді, відповідно до статті 33 ЦПК України.
Відповідно ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Кузнецова Р. О. від23 жовтня 
2023 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_3 .
У подальшому ухвалами суду у складі судді Кузнецова Р. О. від 23 квітня 
2024 року, 27 червня 2024 року відмовлено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про врегулювання спору за участю судді відмовлено. 
Отже в діях судді Кузнецова Р. О. не вбачаєтеся порушення норм процесуального права.
89. Також у діях судді Кузнецова P. O. при об`єднанні справи № 216/5161/22 зі справами №№ 216/4348/23; 216/2161/24; 216/2162/24; 216/2163/24; 216/2165/24 відсутнє порушення вимог частини третьої статті 188 ЦПК, оскільки в них не було проведено підготовчі судові засідання на дату такого об`єднання. При цьому позивачі не були обмежені в реалізації своїх прав протягом всього судового розгляду.
90. Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді заяви ОСОБА_3 про відвід судді 
з огляду на таке. 
Ухвалою суду першої інстанції від 06 лютого 2024 року заяву 
ОСОБА_3 про самовідвід судді Кузнецова Р. О. визнано необґрунтованою та передано її до канцелярії суду для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід, у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК.
Ухвалою суду першої інстанції від 06 лютого 2024 року, постановленою суддею Бутенком М. В., встановлено, що заява про відвід судді 
Кузнецова Р. О. є необґрунтованою, оскільки не містить посилання на дії, вчинені суддею, що можуть свідчити про його необ`єктивність або упередженість, що є підставами для відводу, визначеними статтею 36 ЦПК, 
а також не доведені обставини, що викликають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді, тому суд не вбачає підстав для відводу головуючого судді Кузнецова Р. О.
91. Безпідставними є посилання в касаційній скарзі на те, що видане позивачам рішення суду першої інстанції не містить підпису судді, з огляду на таке. 
Згідно з частиною сьомою статті 267 ЦПК рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Відповідно до пункту третього розділу 11 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та відповідною печаткою суду із зазначенням дати.
На копії документа зазначається найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів і прізвища, дати засвідчення копії (пункт дев`ятий розділу 11 зазначеної Інструкції).
Отже, наявність підписів складу суду на копії судового рішення не передбачена.
У матеріалах справи є рішення суду першої інстанції, яке підписане суддею, який розглядав справу (том 8, а. с. 16).
Схожі правові висновки робив Верховний Суд у згадуваній постанові 
від 29 грудня 2025 року у справі № 216/5143/23.
92. Доводи касаційних скарг, що апеляційний суд без технічної фіксації судового засідання та без участі сторін розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В ухвалі від 09 травня 2023 року апеляційний суд відкрив провадження 
у справі та призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Позивачі були належним чином повідомлені про розгляд справи апеляційним судом на 05 серпня 2025 року, що підтверджується зворотними повідомленнями (том. 9, а. с. 1-6). 
Апеляційний суд в оскаржуваній постанові обґрунтовано вказав, що учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК не перешкоджає розглядові справи.
93. Посилання в касаційних скаргах на те, що суд не дослідив зібрані 
у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів є безпідставними, оскільки які саме докази 
є недопустимими позивачі не вказують.
94. Враховуючи характер спірних правовідносин та застосованих судами норм права, наведена в касаційних скаргах практика Верховного Суду 
не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у перелічених позивачами постановах.
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
95. Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
96. Незгода позивачів із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті 
і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).
97. За результатами розгляду касаційних скарг Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування судових рішень в оскарженій частині, а тому касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме статті 410 ЦПК.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційні скарги  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.
2. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року у нескасованій апеляційним судом частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог кожного з позивачів та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 05 серпня 2025 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог кожного з позивачівзалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: 	В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко