ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 600/7818/23-а
адміністративне провадження № К/990/36943/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Єресько Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 600/7818/23-а
за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року (головуючий суддя - Біла Л.М., судді: Гонтарук В.М., Матохнюк Д.Б.),
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів (сум індексації грошового забезпеченняу) зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати з липня 2015 року по день фактичної виплати 29.05.2020;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відповідну компенсацію.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що заборгованість з індексації грошового забезпечення за період 2015- 2018 років у сумі 35 889,51 грн була нарахована та виплачена лише 28 травня 2020 року, що свідчить про порушення встановлених строків її виплати. У зв`язку із цим позивач вважає, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів за весь час затримкивиплати такої індексації, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).
ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (В/ч НОМЕР_1 ).
Наказом начальника загону від 01 серпня 2019 року № 243-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з цієї ж дати.
18 жовтня 2023 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період служби з 2015 по 2019 роки, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Листом від 28 жовтня 2023 року № 11/15088-23-Вих відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати такої компенсації.
Згідно з довідкою № 559 від 21 листопада 2023 року, загальна сума нарахованої та виплаченої індексації за 2015- 2018 роки становить 36 436,05 грн. Остаточна виплата позивачу індексації грошового забезпечення відбулась 28 травня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1190.
Уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, позивач звернувся до суду із цим позовом.
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
За результатом розгляду спору суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачеві із порушенням установлених строків була виплачена індексація грошового забезпечення, що зумовлює право на компенсацію втрати частини доходів.
Суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а у разі порушення строків виплати грошових доходів громадян виникає обов`язок здійснити компенсацію втрати їх частини.
Цей суд також зазначив, що положення статей 1- 4 Закону № 2050-III та Порядку № 159 поширюються на всі грошові доходи, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення, а компенсація підлягає нарахуванню незалежно від підстав і порядку нарахування такого доходу, у тому числі якщо його виплата здійснена на виконання судового рішення.
При цьому, за висновком суду, індексація грошового забезпечення є складовою грошового доходу, не має разового характеру та у разі несвоєчасної виплати підлягає компенсації відповідно до Закону № 2050-III, що узгоджується з положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку № 1078 та усталеною практикою Верховного Суду.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів є протиправною, а доводи про відсутність бюджетних асигнувань не можуть бути підставою для невиконання законодавчо встановлених зобов`язань.
Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 вересня 2024 року апеляційну скаргу В/ч НОМЕР_1 задовольнив частково. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року скасував, а позов ОСОБА_1 залишив без розгляду.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною першою статті 122 КАС України, оскільки Закон № 2050-ІІІ не містить спеціального строку для звернення з вимогами про компенсацію втрати частини доходів. Перебіг такого строку обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Цей суд зазначив, що компенсація втрати частини доходів відповідно до статей 2- 4 Закону № 2050-ІІІ підлягає нарахуванню і виплаті в тому самому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості, а тому з першого дня наступного місяця після отримання належних сум особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Отримання відповіді на звернення чи лист від суб`єкта владних повноважень не впливає на початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про момент вчинення особою активних дій щодо захисту свого права.
За висновком суду апеляційної інстанції, позивач отримав належні виплати у травні 2020 року, а до суду звернувся лише у грудні 2023 року, тобто після спливу встановленого строку. Суд зазначив, що саме з моменту отримання виплат позивач мав дізнатися про можливе порушення свого права. Подання заяви до відповідача у жовтні 2023 року не впливає на початок перебігу строку звернення до суду, а лише свідчить про вчинення позивачем активних дій щодо реалізації свого права.
За таких обставин, з урахуванням правових висновків судової палати Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладених у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, та принципу правової визначеності, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду.
IV. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Позивач у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин частину другу статті 122 КАС України, оскільки спір стосується нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка за своєю правовою природою є складовою заробітної плати. Отже, строки звернення до суду у таких правовідносинах регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, яка на момент звільнення позивача не передбачала обмеження строку звернення до суду. 
Позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.05.2022 у справі № 380/8976/21, від 29.11.2023 у справі № 560/11895/23, від 14.12.2023 у справі № 600/4606/23-а, від 06.03.2024 у справі № 600/5050/23-а, а також на позицію Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, згідно з якою нова редакція статті 233 КЗпП України, запроваджена Законом №2352-ІХ, не має зворотної дії в часі та не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли до набрання нею чинності.
Позивач стверджує, що навіть за умови висновку суду апеляційної інстанції про пропуск строку звернення до суду, такий суд не мав процесуальних підстав залишати позов без розгляду без надання позивачеві можливості висловитися щодо причин пропуску цього строку та подати заяву про його поновлення. Посилаючись на положення статті 123 КАС України та усталену практику Верховного Суду, позивач наголошує, що залишення позову без розгляду можливе лише після надання особі реальної можливості обґрунтувати поважність причин пропуску строку, незалежно від стадії судового процесу, тоді як у цій справі апеляційний суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку без з`ясування позиції позивача, чим порушив його право на доступ до суду.
Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, має виняткове значення для позивача.
Ухвалою від 16 жовтня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі.
Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. від 13 лютого 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
V. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року суд першої інстанції розглянув клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та відмовив у його задоволенні, оскільки дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду.
Обґрунтовуючи це, суд виходив із того, що компенсація втрати частини доходів є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) військовослужбовця, а індексація грошового забезпечення має періодичний, а не разовий характер.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача 01 серпня 2019 року), працівник мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки позивач був звільнений до набрання чинності змінами до статті 233 КЗпП України (02.09.2021), суд вважав, що строк звернення не був обмежений і, відповідно, не пропущений.
У зв`язку із цим суд першої інстанції перейшов до розгляду спору по суті та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивачеві із порушенням установлених строків була виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 35 889,51 грн (28 травня 2020 року замість липня 2015 року - травня 2018 року), що зумовлює право на компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159.
Таким чином, по суті спору суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачеві належить компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду, виходив із того, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки, отримавши належні виплати у травні 2020 року, звернувся до суду лише у грудні 2023 року.
Апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, у якій Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступила від раніше сформульованих висновків та дійшла таких висновків:
- у спорах про компенсацію втрати частини доходів застосовується шестимісячний строк звернення до суду за частиною другою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав;
- компенсація підлягає нарахуванню і виплаті в тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості, а тому з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав;
- отримання листа від суб`єкта владних повноважень у відповідь на звернення не змінює час, з якого особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права.
За висновком апеляційного суду, оскільки належні позивачу кошти були виплачені 28.05.2020, то з травня 2020 року позивач знав про порушення його прав щодо отримання компенсації, однак звернувся до суду лише у грудні 2023 року. Факт звернення позивача до відповідача із заявою у жовтні 2023 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав. Отже, позивач пропустив строк звернення до суду, не навівши поважних та об`єктивних причин пропуску.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх передчасними з огляду на таке.
Питання строку звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів..
У статті 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Положення КАС України однозначно закріплюють, що у випадку встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом такій особі гарантується надання часу для подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом із наданням доказів поважності причин його пропуску. Забезпечення реалізації такого права не залежить від інстанції суду, який виявив факт пропуску строку, оскільки такий факт може бути виявлений не лише до відкриття провадження у справі, але й на більш пізніх стадіях судового процесу.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. Позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення (постанови Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 460/626/19, від 14.07.2022 у справі № 380/10649/21, від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20).
Зі змісту оскаржуваної постанови відомо, що апеляційний розгляд цієї справи відбувався в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи. Матеріали справи не містять доказів того, що суд апеляційної інстанції надавав позивачу строк для подачі заяви про поновлення строку звернення до суду.
Таким чином, апеляційний суд не забезпечив позивачу можливості обґрунтувати причини пропуску строку звернення до суду, чим порушив вимоги частини третьої статті 123 КАС України та фактично позбавив його права на ефективний судовий захист.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що встановлення судом факту пропуску строку можливе і після відкриття провадження у справі; однак у такому разі суд зобов`язаний забезпечити особі реальну можливість подати заяву про поновлення строку з наведенням та підтвердженням поважних причин його пропуску. Забезпечення цього права не залежить від інстанції суду, яка виявила пропуск, та є обов`язковою передумовою застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 123 КАС України (постанови Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 460/626/19, від 14.07.2022 у справі № 380/10649/21, від 10.11.2022 у справі № 320/11921/20, від 28.08.2023 у справі № 400/11304/21).
Ненадання такої можливості виключає правові підстави для залишення позову без розгляду, оскільки обов`язковою умовою застосування частини третьої статті 123 КАС України є попереднє з`ясування причин пропуску строку та надання особі можливості подати відповідну заяву.
Доводи касаційної скарги щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України стосуються розгляду спору по суті. Оскільки апеляційний суд не переглядав справу по суті, а залишив позов без розгляду у зв`язку з пропуском строку без надання позивачу можливості обґрунтувати поважність причин такого пропуску, оцінка цим доводам на цій стадії касаційного перегляду не надається.
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду є передчасним, а допущене порушення норм процесуального права призвело до постановлення незаконного судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції перешкоджає подальшому провадженню у справі та позбавляє права особи на апеляційне оскарження судового рішення, а також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, вона підлягає скасуванню. 
За таких підстав касаційна скарга підлягає задоволенню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду з урахуванням правових висновків, викладених у цій постанові.
VI. Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі № 600/7818/23-а скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Судді	В.М. Соколов М.В. Білак   Л.О. Єресько