ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 140/11335/24
адміністративне провадження № К/990/9272/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 140/11335/24,
за позовом  ОСОБА_1 до Луцького міськрайонного суду Волинської області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ліпкевичем Іваном Володимировичем, на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року, постановлену у складі судді Ксензюка А.Я., і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року, ухвалену у складі: судді-доповідача Кузьмича С.М., суддів: Гудими Л.Я., Качмара В.Я.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
1. 09.10.2024 ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Луцького міськрайонного суду Волинської області (далі - відповідач) з вимогами:
- визнати протиправним наказ Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі начальнику відділу забезпечення розгляду цивільних справ і справ адміністративного судочинства Луцького міськрайонного суду Волинської області на 2024 рік (з 25.01.2024);
- скасувати наказ Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 щодо начальника відділу забезпечення розгляду цивільних справ і справ адміністративного судочинства Луцького міськрайонного суду Волинської області;
- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області «Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 » від 11.05.2023 № 79/02-05 з 25.01.2024.
2. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 позовну заяву позивачки залишено без руху, у зв`язку з пропуском нею строку звернення до суду та надано строк для усунення недоліків.
3. Від позивачки надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, до якої додано заяву про поновлення строку звернення до суду.
4. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2024, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2025, позовну заяву повернуто позивачці на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).
5. Постановляючи цю ухвалу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачка пропустила місячний строк звернення до суду з цим адміністративним позовом та не навела поважних причин його пропуску.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
6. Уважаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з порушенням вимог процесуального закону, позивачка подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2025 і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
7. На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржниця указує на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
8. За позицією позивачки, до 19.07.2022, тобто до внесення змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), норми КЗпП України не обмежували будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,
9. Позивачка доводила, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки причинам пропуску строку її звернення до суду, що зазначені в адміністративному позові та в клопотанні про поновлення строків звернення до суду. Вона зазначила, що є одинокою матір`ю, яка самостійно виховує неповнолітнього сина без підтримки батька. Позивачка працює в Луцькому міськрайонному суді Волинської області з 09:00 год до 18:00 год, а у вільний від роботи час займається вихованням сина, допомагає йому з навчанням і супроводжує на тренування з тхеквандо. У період з лютого по травень 2024 року позивачка брала відпустки через недостатню кількість часу для виховання сина. Додатково вона вказує на обставини, що ускладнювали своєчасне звернення до суду, а саме: воєнний стан і затяжні повітряні тривоги. 
10. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям: Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.
11. Ухвалою Суду від 19.03.2025 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
12. Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
ІІІ. Джерела права
13. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
14. За правилами частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
15. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
16. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
17. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 123 КАС України.
18. Частинами першою та другою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
19. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
20. Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
21. Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
22. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
23. Відповідно до вимог статті 2 Закону № 108/95-ВР у структуру заробітної плати входять:
- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
24. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2025 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).
25. Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
26. За статтею 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно з Законом № 2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
27. Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
ІV. Позиція Верховного Суду
28. Спірним у цьому касаційному провадженні є питання дотримання позивачкою встановленого строку для звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування наказу відповідача у частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі в розмірі 24 % посадового окладу, а також зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі в розмірі 36 % посадового окладу з 25.01.2024.
29. Зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та за наслідками її перегляду постанови суду апеляційної інстанції, висновки про повернення цього позову з підстав пропуску місячного строку звернення до суду без поважних причин суди попередніх інстанцій обґрунтовували тим, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо проходження публічної служби охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України.
30. Суд указує на помилковість зазначеного висновку з огляду на таке.
31. Надбавка за вислугу років включається до заробітної плати державного службовця. Метою звернення позивачки з позовом до суду є забезпечення виплати належного їй розміру заробітної плати, а саме надбавки за вислугу років. Таким чином, попри те, що позивачка оскаржує наказ відповідача, пов`язаний з проходженням державної служби, дійсним предметом цього спору є правильність визначення та виплати складової заробітної плати у належному розмірі з 25.01.2024.
32. 19.11.2025 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 420/27284/24, у якій вирішував питання норми, яка підлягає застосуванню під час вирішення питання дотримання строків звернення до суду з вимогами публічних службовців про стягнення заробітної плати та прирівняних до неї виплат (122 КАС України чи 233 КЗпП України).
33. У пунктах 34-37 указаної постанови Верховний Суд зазначив таке:
«Стаття 233 КЗпП України регулює питання строків звернення до суду у спорах щодо виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Таке регулювання є єдиним для всіх працівників незалежно від виду трудових відносин та характеру професійної діяльності. У постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду вказала, що норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну службу. Ураховуючи, що норми частини п`ятої статті 122 КАС України прямо не закріплюють положень щодо стягнення належних працівникові виплат під час проходження ним публічної служби, тоді як приписи статті 233 КЗпП України визначають строк звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, тому варто вважати, що стаття 233 КЗпП України є спеціальною нормою відносно до частини п`ятої статті 122 КАС України, та підлягає застосуванню під час визначення строків звернення до суду з вимогами про стягнення належних працівникові виплат під час проходження ним публічної служби. Такий підхід має бути єдиним, як для осіб, які проходять публічну службу, так і для тих, які звільнені з неї, оскільки застосування різних строків звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці під час проходження служби та після звільнення з публічної служби, призведе до неоднакового підходу до захисту прав особи на отримання винагороди за працю».
34. Отже, суди попередніх інстанцій помилково обчислювали строк звернення з цим спором, виходячи з положень частини п`ятої статті 122 КАС України.
35. Суд звертає увагу, що особливістю спірних правовідносин є те, що позивачка станом на день звернення з позовом продовжує проходити державну службу. Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною першою цієї статті.
36. Позовні вимоги охоплюють період, що розпочинається з 25.01.2024. Кінцева дата цього періоду не визначена. Водночас з позовом позивачка звернулася до суду 09.10.2024.
37. Суди попередніх інстанцій зазначені обставини не врахували та не надали їм належної правової оцінки.
38. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху та, відповідно, про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі частини другої статті 123, пункту 9 частини четвертої 4 статті 169 КАС України є передчасними.
39. Також Суд звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-рп визнана неконституційною частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Конституційний Суд зазначив: «Згідно з частиною сьомою статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Роботодавець зобов`язаний регулярно й своєчасно виплачувати заробітну плату та інші належні працівникові виплати протягом всього періоду трудових відносин. Конституційна гарантія своєчасного одержання винагороди за працю охоплює весь період трудових відносин. До моменту припинення трудових відносин зобов`язання роботодавця щодо виплати заробітної плати є таким, що триває. Невиплата звільненому працівникові всіх сум є триваючим правопорушенням та працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим та кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати означає незавершене правопорушення, таке, що триває. Законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця стосовно виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України. Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію. У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця, що може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці».
40. Наведене свідчить, що позивачка, ураховуючи Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-рп, за умови подальшого перебування у трудових відносинах з відповідачем фактично наразі має необмежене у часі право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 120/2933/25.
41. Відповідно до частин першої та четвертої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
42. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
43. Підсумовуючи, Суд дійшов висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду, та, як наслідок, про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та за наслідками її перегляду постанови суду апеляційної інстанції про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
44. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
45. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
46. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
47. Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року скасувати, а справу № 140/11335/24 направити до Волинського окружного адміністративного суду для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження в справі.
48. Судові витрати не розподіляються.
49. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович