ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 334/8443/24
провадження № 61-5718св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Краско Юрій Миколайович,на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кочеткової І. В., Полякова О. З., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
15 жовтня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позову посилалась на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року у справі № 334/2605/18 стягнуто з    ОСОБА_2  на її користь заборгованість за договорами позики від 18 листопада 2011року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року у сумі 357 989,63 грн; від 27 липня 2013року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року у сумі 289 639,55 грн; від 07 листопада 2014року у сумі 351 654,93 грн та від 07 листопада 2014 року у сумі 166 800,00 грн, а всього - 1166 084,11 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5065,75 грн. 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 334/2605/18 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року частково скасовано та стягнуто з    ОСОБА_2  на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 07 листопада 2014 року в розмірі 483 506,16 грн, за договором позики від 07 листопада 2014 року - 377 904,35 грн та загальну суму боргу за договорами позики від 18 листопада 2011 року, від 27 липня 2013 року, від 07 листопада 2014 року, від 07 листопада 2014 року - 2 027 494,62 грн.

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 14424,58 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

Отже, загальна сума грошових коштів, які присуджені до стягнення судами з відповідача на користь позивачки, станом на 19 жовтня 2021 року складала 2 096 984,95 грн (5 065,75 + 2 027 494,62 + 14 424,58 + 50000,00).

На виконання вказаних вище судових рішень Ленінським районним судом м. Запоріжжя 30 листопада 2021 року були видані виконавчі листи №334/2605/18.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М. А. від 15 грудня 2021 року відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, які були об`єднані в одне зведене виконавче провадження № НОМЕР_1.

Станом на час звернення до суду з цим позовом вказані вище судові рішення виконані частково, а саме - боржником сплачено 46 269,92 грн. Судові рішення залишаються невиконаними в сумі 2 050 715,03 грн (2 096 984,95 - 46 269,92).
Оскільки судові рішення, ухвалені у справі № 334/2605/18, відповідачем належним чином не виконуються, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, позивачка вважає, що вона на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 185 916,58 грн та інфляційні втрати у розмірі 796 679,64 грн, які розраховані за період з 20 жовтня 2021 року (набрання цими рішеннями законної сили) по 15 жовтня 2024 року (подання цього позову), та загалом становлять 982 596,22 грн.

Короткий зміст рішення судупершої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжявід 29 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнути з      ОСОБА_2 на користь     ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 796 679,64 грн та 3 % річних в розмірі 185 916,58 грн, а загалом - 982 596,22 грн.

Стягнуто з     ОСОБА_2 на користь     ОСОБА_3 судовий збір в розмірі  7 860,77 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів на підтвердженнявиконання судових рішень, ухвалених у справі № 334/2605/18, наданий позивачкою розрахунок не спростований, а тому наявні правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач  ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року апеляційну скаргу   ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3% річних в сумі 183 925,60 грн.
У задоволені іншої частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з     ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 8 112,64 грн.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що сума невиконаного зобов`язання ОСОБА_4 перед позивачкою становить 2 050 715,03 грн та є простроченою сумою заборгованості, від яких повинні визначатися 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Разом із цим, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не перевірив належним чином наданий позивачкою розрахунок та помилково погодився з ним у повному обсязі, оскільки сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , внаслідок невиконання судового рішення становить саме 183 925,60 грн, виходячи із розміру суми боргу та кількості прострочених днів.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань задоволенню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судами у справі № 334/2605/18 еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
04 травня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат 
Краско Ю. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року.
У касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також відсутністю правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи
23 травня 2025 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити. 
Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в частині стягнення з позивачки на користь держави судових витрат у розмірі 8 112,64 грн. 

29 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що у квітні 2018 року   ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до    ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики (справа № 334/2605/18). 

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2021 року позов   ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_5 заборгованість за договорами позики: від 18 листопада 2011 року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року, у сумі 357 989,63 грн; від 27 липня 2013 року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року, у сумі 289 639,55 грн; від 07 листопада 2014 року у сумі 351 654,93 грн та від 07 листопада 2014 року у сумі 166800,00 грн, а всього - 1166 084,11 грн. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_5 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5 065,75 грн.  

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики від 07 листопада 2014 року та в загальній сумі боргу та ухвалено нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 07 листопада 2014 року в розмірі 483 506,16 грн та за договором позики від 07 листопада 2014 року 377 904,35 грн та загальної суми боргу за договорами позики від 18 листопада 2011 року, від 27 липня 2013 року, від 07 листопада 2014 року, від 07 листопада 2014 року - 2 027 494,62 грн. 

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 14 424,58 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

На виконання вказаних вище судових рішень Ленінським районним судом м. Запоріжжя 30 листопада 2021 року були видані виконавчі листи №334/2605/18.

На підставі заяв ОСОБА_3 приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М. А. 15 грудня 2021 року виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М. А. від 15 грудня 2021 року об`єднано вказані виконавчі провадження в одне зведене виконавче провадження № НОМЕР_1.

Станом на час звернення ОСОБА_3 до суду з цим позовом, вказані вище судові рішення виконані частково, а саме в сумі 46 269,92 грн.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає не у повному обсязі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання(неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким законом є, зокрема, приписи частини другої статті 625 ЦК України, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок сформульовано ще Верховним Судом України та підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21(провадження № 14-91цс22)).

Разом із тим, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 на її користь інфляційні втрати у розмірі 796 679,64 грн, які розраховані за період з 20 жовтня 2021 року (день набрання цими рішеннями законної сили) по 15 жовтня 2024 року (день подання цього позову).

Відмовляючи у задоволенні указаних позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судами у справі № 334/2605/18 еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими.
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 
Встановлено, що судовими рішеннями, ухваленими у справі № 334/2605/18, загальна сума грошових коштів, яка присуджена до стягнення судами з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_3 , складала 2 096 984,95 грн.

Таким чином, грошове зобов`язання виражене судом у грошовій одиниці України - гривні, грошовий еквівалент в іноземній валюті у зобов`язанні не визначено, а тому воно з моменту набрання судовим рішенням законної сили має бути виконане у гривнях у розмірі, визначеному у цьому судовому рішенні.
У разі невиконання відповідачем такого обов`язку, майнові права та інтереси позивачки у спірних правовідносинах захищаються положеннями, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України, зокрема, шляхом сплати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання обов`язку ОСОБА_2 з виконання судових рішень у справі № 334/2605/18, не встановив розмір таких платежів, а також період, за який вони мають стягуватись.
Ураховуючи наведене, висновки апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втратне можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Разом із тим, установивши факт невиконання  ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 , що виникло на підставі судових рішень, ухвалених у справі № 334/2605/18, та врахувавши часткове погашення відповідачем заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних від простроченої суми.

Касаційна скарга позивачки не містить доводів в частині висновків апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки3 % річних за період з 20 жовтня 2021 року по 15 жовтня 2024 року.

Водночас колегія суддів Верховного Суду не погоджується з доводами позивачки про неправильний розрахунок розміру стягнутої суми 3 % річних, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, а розрахунок здійснено апеляційним судом з урахуванням розміру суми боргу та кількості прострочених днів.

Однак, слід зазначити, що за змістом пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Разом із цим, Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

При таких обставинах постанова апеляційного суду простягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних у розмірі 183 925,60 грн за період з 20 жовтня 2021 року по 15 жовтня 2024 року підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та направлення справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір у вказаній частині.
Разом із тим, постанова Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 % річних в сумі 183 925,60 грн підлягає залишенню без змін.
Ураховуючи, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то постанова Запорізького апеляційного суду від 22 квітня2025 року в частині розподілу судових витрат також підлягає скасуванню, оскільки розподіл таких витрат підлягає вирішенню тим судом, який ухвалює остаточне рішення у справі, та здійснюється пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник- адвокат Краско Юрій Миколайович, задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року скасувати в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_3  про стягнення інфляційних втрат та в частині стягнення з ОСОБА_3  на користь держави судових витрат у вигляді сплати судового збору у розмірі 8112,64 грн.
Справу в частині позовних вимог  ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втратта в частині розподілу судових витрат направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3  3 % річних в сумі 183 925,60 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов