УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року
м. Київ
справа № 293/2473/20
провадження № 51-886 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши спільну касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,
установив:
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. 
Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову, частково задовольнивши вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди.
За встановлених судом першої інстанції обставин, 27 липня 2020 року близько 18:25, ОСОБА_6 , керуючи мотоциклом ИЖ «Юпітер 5», без реєстраційного номера, порушив вимоги пункту 2.1 а) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не мав при собі посвідчення водія та керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування постановою Богунського районного суду м. Житомира від 6 травня 2020 року, а також порушення пункту 31.4.5 а) ПДР, оскільки залишкова висота протектора задньої шини становила 0 мм, порушивши п. 21.1 ПДР перевозив на задньому сидінні двох пасажирів. Рухаючись по вул. Стиртенській смт Черняхів зі швидкістю не менш ніж 71,5 км/год, що перевищує встановлене пунктом 12.4 ПДР обмеження у 50 км/год, засуджений, всупереч вимогам пункту 12.3 ПДР, не вжив заходів для зменшення швидкості при появі велосипедистки ОСОБА_7 , яка переїжджала проїзну частину на протилежний бік вул. Стиртенської. Унаслідок невжиття заходів безпеки він не впорався з керуванням та здійснив наїзд на потерпілу. Отримані потерпілою тілесні ушкодження мали характер тяжких за критерієм небезпеки для життя та перебували у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті. Порушення засудженим вимог пунктів 2.1 а), 31.4.5 а), 12.3, 12.4 ПДР перебували у прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням ДТП та її наслідками.
Суд кваліфікував необережні дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_7 .
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника, вирок залишено без зміни.
У спільній касаційній скарзі потерпіла та її представник посилаються на суворість призначеного покарання засудженому та просять змінити судові рішення, застосувавши до ОСОБА_6 положення статті 75 КК України. На їх думку, суди не повно врахували обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, апеляційний суд не заслухав думку потерпілої стосовно застосування покарання, яке не пов`язане з реальним позбавленням волі.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У касаційній скарзі не оскаржується доведеність винуватості ОСОБА_6 , кваліфікація його дій чи встановлені фактичні обставини. Потерпіла та її представник не погоджуються лише з незастосуванням до засудженого положень статті 75 КК України.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до змісту вироку, суд першої інстанції, керуючись статтею 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який згідно зі ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, наслідки - смерть потерпілої, порушення ПДР після позбавлення права керування, дані про особу винного, який не судимий, не перебуває на спеціальних обліках, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, невідшкодування шкоди до ухвалення вироку, а також позицію потерпілої, яка просила призначити сувору міру покарання. Врахувавши ці обставини, суд призначив засудженому основне покарання у виді позбавлення волі наближеному до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України та додаткове.
Вирок оскаржувався стороною захисту з підстав можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника, та відхиляючи їх зазначив, що обставини на які посилався захисник не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Крім того, звернув увагу, що часткове відшкодування шкоди через тривалий час - п`ять років після вчинення злочину та смерті потерпілої не може бути підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
У касаційній скарзі потерпіла та її представник наводять аналогічні доводи, які були предметом перевірки апеляційного суду. Апеляційний суд постановив належно мотивовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 419 КПК України, колегія суддів касаційного суду погоджується із наведеними в ній висновками. 
Щодо доводів касаційної скарги про не заслуховування думки потерпілої під час апеляційного розгляду, колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту ухвали апеляційного суду потерпіла ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 , були належним чином повідомлені про дату та час апеляційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися та не заявляли клопотань про його відкладення. 
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано розглянув провадження за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 405 КПК України
Думка потерпілої береться до уваги під час розгляду провадження в аспекті застосування приписів ст. 65, зокрема, 75 КК України, проте не є визначальною, що узгоджується із практикою Касаційного кримінального суду. 
Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові ККС ВС від 25 лютого 2026 року (справа № 766/1178/25), з огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 ККУкраїни стосується публічних правовідносин, які регулюють безпеку дорожнього руху й охороняють учасників від протиправних посягань та його додатковим обов`язковим об`єктом є життя людини, думка потерпілих стосовно виду та розміру покарання не є вирішальною.
Отже, доводи спільної касаційної скарги потерпілої та її представника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Зміна позиції потерпілої не впливає на законність призначеного вироком суду покарання без застосування положень статті 75 КК України, тому підстав для задоволення касаційної скарги немає. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3