ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 158/1476/25
провадження № 61-1785св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 (відповідач за зустрічним позовом), 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Дехтярук Ірина Володимирівна, державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Лариса Василівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області у складі судді Сіліч Ю. Л. від 11 листопада 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., від 08 січня 2026 року, і ухвалив таку постанову.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В., державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В., про визнання правочинів недійсними.
2. На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначав, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 .
3. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. за реєстровим № 1638, яким заповіла належне їй майно сину ОСОБА_2 - відповідачу по справі.
4. Позивач зазначав, що на підставі заповіту 31 січня 2022 року державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Єрмолай Л. В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, номер в реєстрі № 1-67, згідно з яким останній успадкував житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
5. Згодом 12 липня 2022 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743, згідно з умовами якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 належний йому вищезгаданий житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами.
6. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду 
від 22 листопада 2023 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. за реєстровим № 1638.
7. Позивач вважає, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане відповідачу ОСОБА_2 на підставі заповіту, який рішенням суду визнаний недійсним, підлягає визнанню недійсним, як і укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нерухомого майна, а також скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, здійснена на підставі цих правочинів.
8. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд позовні вимоги задовольнити: 
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2022 року, видане державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В. за реєстровим № 1-67 на ім`я ОСОБА_2 ; 
- скасувати рішення № 63667166 від 10 травня 2022 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 
12 липня 2022 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743; 
- скасувати рішення № 64151924 від 12 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
9. У червні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В., державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В., про припинення права власності та стягнення грошової компенсації.
10. Крім того, у червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В., державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В., про усунення від спадкування, обґрунтовуючи його тим, що його матір ОСОБА_4 на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 лютого 2018 року визнана недієздатною у зв`язку з наявністю у неї хвороби, яка частково позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
11. Ініціатором судового процесу щодо визнання матері недієздатною був ОСОБА_1 , проте він не ставив питання про встановлення опіки над недієздатною матір`ю.
12. Зазначав, що після визнання матері ОСОБА_4 недієздатною, ОСОБА_1 не навідувався до неї, не опікувався з нею, її життям не цікавився, систематично виїжджав за кордон.
13. Також вказував, що догляд за матір`ю постійно здійснював він разом з дружиною, допомагав матеріально та виконував усю домашню роботу.
14. Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд усунути ОСОБА_1 від спадкування за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені по справі судові витрати.
15. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 серпня 2025 року прийнято зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднано вимоги за зустрічними позовами в одне провадження з первісним позовом.
16. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
17. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
18. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом 
від 31 січня 2022 року, видане державним нотаріусум Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В. за реєстровим № 1-67 на ім`я ОСОБА_2 .
19. Скасовано рішення № 63667166 від 10 травня 2022 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
20. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 12 липня 2022 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743.
21. Скасовано рішення № 64151924 від 12 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
22. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
23. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
24. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки, заповіт, посвідчений 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. за реєстровим номером 1638, рішенням суду визнано недійсним, тому підлягає скасуванню свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне спадкове майно. ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу від 12 липня 2022 року з ОСОБА_3 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки фактично не був власником спірного майна, яке ним було відчужено, а тому суд дійшов висновку про визнання цього договору недійсним. Оскільки вимога про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання недійсним договору купівлі-продажу підлягають до задоволення, підлягають до задоволення і похідні позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав.
25. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення відповідача ОСОБА_1 від права на спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України, оскільки позивачем за зустрічним позовом не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження потреби спадкодавця у наданні допомоги саме відповідачем за первісним позовом, а також доказів того, що останній свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, що могло бути підставою для усунення ОСОБА_1 від спадкування після смерті матері.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції 
26. Постановою Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2025 року - без змін.
27. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заповіт, посвідчений 
18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. за реєстровим № 1638, рішенням суду було визнано недійсним, отже суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також визнав оспорюваний договір купівлі-продажу спірного майна 
від 12 липня 2022 року недійсним, оскільки  ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, фактично не був власником спірного майна, яке ним було відчужено.
28. Суд першої інстанції, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2 , обґрунтовано виходив з того, що він не надав належних і допустимих доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги саме ОСОБА_1 , а також доказів того, що останній свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, а тому відсутні підстави для усунення його від спадкування після смерті матері ОСОБА_4 на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України.
Узагальнені доводи касаційної скарги
29. 12 лютого 2026 року  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Терлецький О. М., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року повністю та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
30. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 25/1351/19, від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 707/1533/16-к, від 20 березня 2019 року 
у справі № 521/8368/15-ц, від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц, 
від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц, від 18 лютого 2025 року 
у справі № 910/6213/23, від 22 жовтня 2025 року у справі № 947/31940/23 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 7 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки, а також необґрунтовано відхилив клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
31. Згідно з доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у зупиненні провадження у цій справі, неправильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 193 ЦПК України, частини шостої статті 251 ЦПК України. Задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 фактично виключить задоволення первісного позову. Прийняття зустрічної позовної заяви, у силу частини другої статті 193 ЦПК України, частини шостої статті 251 ЦПК України, зобов`язувало суд зупинити апеляційне провадження.
32. Заявник стверджує, що протоколи опитування адвокатом Терлецьким О. М. осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 № 1557 та № 1558 від 24 січня 2024 року сформовані відповідно до норм чинного Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (пункт 7 частини першої статті 20), опитування проведено у передбаченому законом порядку. Ні суд апеляційної, ні суд першої інстанції, ні відповідач не навели доводів, які б спростували покази опитаних осіб, та відповідач ( ОСОБА_1 ) не ініціював виклик вказаних осіб до суду для безпосереднього допиту у судовому засіданні і спростування наданих адвокату пояснень. Суд безпідставно відкинув отримані й подані у законному порядку докази, не спростувавши їх. Зустрічний позов ОСОБА_2 є повністю обґрунтованим належними та допустимими доказами, здобутими у законному порядку. Відомості, повідомлені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , містять інформацію про ухилення ОСОБА_1 від свого обов`язку щодо догляду матері. 
33. Заявник зазначає, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. Позивач ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту свого права, а мав лише право на стягнення грошової компенсації від суми, отриманої на підставі договору купівлі-продажу.
34. Більше як дві третини часу у період з 31 грудня 2017 року по 01 січня 2022 року ОСОБА_1 перебував за кордоном, що свідчить про ухилення від виконання обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. У цій справі відсутні будь-які документальні докази, що ОСОБА_1 здійснював догляд за матір`ю (окрім як ініціювання її недієздатності), проте наявні докази, що його фактично не могло бути біля матері у період її хвороби. Суд апеляційної інстанції не дослідив у повному обсязі надані позивачем за зустрічним позовом докази щодо ухилення спадкоємця від виконання свого обов`язку по догляду за недієздатною матір`ю.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
35. Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 158/1476/25.
36. Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_9 , посилається на те, що судами попередніх інстанцій з дотриманням вимог законодавства надано правову оцінку протоколам опитування осіб. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто факт ухилення пов`язується з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Позивач за зустрічним позовом не надав доказів на обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
37.  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17 серпня 2024 року.
38. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17 серпня 2021 року.
39. 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ківерцівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
40. Згідно із заповітом, посвідченим 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. за реєстровим № 1638, ОСОБА_4 на випадок своє смерті заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 .
41. 31 січня 2022 року державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Єрмолай Л. В. за реєстровим № 1-67 видано свідоцтво про право на спадщину за вищезазначеним заповітом, згідно з яким ОСОБА_2 успадкував житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 .
42. На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Єрмолай Л. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 63667166 від 10 травня 2022 року.
43. Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим 12 липня 2022 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743, ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Ківерцівською державною нотаріальною конторою 31 січня 2022 року за реєстровим № 1-67, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
44. На підставі вказаного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 64151924 від 12 липня 2022 року.
45. Судом також встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, у цивільній справі № 158/1037/22 визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. 
18 грудня 2017 року.
Позиція Верховного Суду
46. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
47. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
48. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
49. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
50. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
51. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
52. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
53. Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
54. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
55. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
56. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 563/1101/1906, від 06 вересня 2023 року у справі № 539/4177/19).
57. Як встановлено судами, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року та постановою Верховного Суду від 29 квітня 2024 року, у цивільній справі № 158/1037/22 визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. 18 грудня 2017 року.
58. У справі № 158/1037/22 суди встановили, що ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення оспорюваного заповіту 18 грудня 2017 року.
59. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 липня 2022 року  ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 належний йому на той час житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
60. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
61. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
62. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
63. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
64. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
65. За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
66. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
67. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
68. При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
69. Суди встановили, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати майно, яке належало спадкодавцю, не мав одноосібно розпоряджатися домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 . 
70. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісного набувачева набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
71. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
72. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
73. Можливість власника витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
74. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
75. Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
76. Отже, особа яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються його права як власника або законного користувача цього майна має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
77. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі №6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження №61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
78. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).
79. У постановах від 20 червня 2024 року у справі ; 465/4103/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 201/10788/22, від 26 листопада 2025 року у справі № 523/17273/16-ц Верховний Суд підкреслював, що належним способом захисту прав спадкоємця є не визнання недійсним договору купівлі-продажу, а витребування майна (належної спадкоємцю частини) у добросовісного набувача.
80. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
81. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
82. З урахуванням наведеного, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 липня 2022 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743, скасування рішень про державну реєстрацію права власності не є належними способами захисту права у правовідносинах, що склалися між сторонами. Належним способом захисту прав спадкоємця може бути витребування спадкового майна (його частки) з чужого незаконного володіння (з оцінкою добросовісності набувача та пропорційності втручання у його права) або стягнення вартості належного спадкоємцю та відчуженого без його згоди спадкового майна (його частки). 
83. Враховуючи вищезазначене та вимоги статті 412 ЦПК України, оскаржені судові рішення у частині задоволення первісних позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 липня 2022 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В. за реєстровим № 1743, скасування рішень про державну реєстрацію права власності підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку з обранням ОСОБА_1 неналежного способу захисту своїх прав. ОСОБА_1 залишає за собою право на захист своїх прав та інтересів у належний спосіб.
Щодо заявлених зустрічних позовних вимог 
84. У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
85. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
86. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
87. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
88. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
89. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
90. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 02 липня 2025 року у справі № 761/18851/22 (провадження № 61-9053св24).
91. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
92. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року 
в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 01 травня 2024 року у справі 
№ 369/8751/20.
93. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
94. Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
95. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
96. Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише у крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.
97. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
98. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
99. Враховуючи встановлені у справі обставини, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх і достовірних доказів на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування ОСОБА_1 .
100. Судами встановлено, що спадкодавиця ОСОБА_4 хворіла на хронічну психічну хворобу у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера і постійно перебувала у психіатричному лікувальному закладі під наглядом лікарів, де її відвідували і надавали допомогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
101. Установивши, що ОСОБА_2 не довів обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, за яких особа може бути усунена від права на спадкування за законом, а саме: того, що спадкодавиця ОСОБА_4 потребувала допомоги саме від ОСОБА_1 , а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги своїй матері, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, мав можливість надавати таку допомогу, але не вчиняв необхідних дій, а також винної поведінки останнього (зокрема, відмови від надання допомоги матері), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_1 від права на спадкування після смерті його матері. 
102. Протоколи опитування адвокатом осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 № № 1557, 1558 від 24 січня 2024 року не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 . 
103. Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 більше як дві третини часу перебував за кордоном не доводять факту його умисного ухилення від надання допомоги матері, а також того, що спадкодавиця ОСОБА_4 потребувала допомоги саме від ОСОБА_1 . 
104. Під час вирішення спору судами правильно встановлено обставини справи, застосовано до спірних правовідносин положення частини п`ятою статті 1224 ЦК України, що не суперечить усталеній практиці Верховного Суду.
105. Доводи касаційної скарги у зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
106. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
107. Постановою Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року у цій справі скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації.
108. Протокольною ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 січня 2026 року відмовлено у зупиненні провадженні у цій справі до набрання законної сили рішенням суду за наслідками розгляду зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації.
109. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Ківерцівський районний суд Волинської області від 12 березня 2026 року закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Дехтярук І. В., державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л. В., про припинення права на спадкування та стягнення грошової компенсації. Вказану справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 год. 00 хв. 27 березня 2026 року. 
110. Справу № 158/1476/25 в частині заявлених позовних вимог про припинення права власності та стягнення грошової компенсації призначено до судового розгляду на 29 квітня 2026 року.
111. Частиною другою статті 193 ЦПК України визначено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
112. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
113. Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним із пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
114. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
115. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
116. Водночас дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
117. У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. У статті 252 ЦПК України наведені випадки, за яких суд може (має право) зупинити провадження у справі.
118. Натомість стаття 251 ЦПК України регламентує ситуації, в яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі.
119. Так відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
120. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
121. Враховуючи встановленні у цій справі обставини, розумні строки розгляду цієї справи, апеляційний суд цілком мотивовано протокольною ухвалою від 08 січня 2026 року відмовив у зупиненні провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням суду за наслідками розгляду позову ОСОБА_3 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, оскільки не було доведено наявності обставин, які б свідчили про неможливість розгляду цієї справи до вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 . Зібрані докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
122. Окрім зазначеного, ОСОБА_3 не оскаржувала постанову апеляційного суду по суті вирішення спору у цій справі в частині вирішення первісних позовних вимог.
123. Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявник посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги.
124.  Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
125. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
126. З урахуванням доводів касаційної скарги,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень у частині вирішення зустрічних позовних вимог про усунення від спадкування.

Щодо розподілу судових витрат
127. Згідно з положеннями частин першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
128. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
129. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
130. Враховуючи, що за наслідками касаційного перегляду оскаржені рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню в частині задоволення первісних позовних з ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні, рішення суду першої інстанції в часині стягнення в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 875, 84 грн, тобто по 1937, 92 грн з кожного, підлягають скасуванню, оскільки такі витрати залишаються за первісним позивачем у зв`язку з відмовою у задоволенні первісних позовних вимог.
131. Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , а саме скасування оскаржених судових рішень в частині задоволення первісних позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної у розмірі 4 651 грн (який заявником було сплачено за подання апеляційної скарги з розрахунку сплаченого судового збору позивачем за подання первісного позову (3875,84*1,5%*0,8=4 651) та касаційної скарги у розмірі 7 751,68 грн (1211,20*5*200%*0,8=7 751,68), що разом складає 12 402,69 грн.
Керуючись статтями 141, 402, 403, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, задовольнити частково.
2. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду 
від 08 січня 2026 року у частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, скасування рішень про державну реєстрацію права власності скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. 
3. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року в частині стягнення в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 875, 84 грн, по 1 937, 92 грн з кожного, скасувати. 
4. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області 
від 11 листопада 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду 
від 08 січня 2026 року у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення від спадкування залишити без змін.
5. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в порядку розподілу судових витрат, понесених у суді апеляційної та касаційної інстанцій, судовий збір у розмірі 12 402 (дванадцять тисяч чотириста дві) грн 69 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович