Ухвала

06 березня 2026 року
м. Київ

справа № 568/1926/24
провадження № 61-2866ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року у складі судді: Делалової О. М., та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору недійсним.

Позов мотивований тим, що 29 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № ROWWGA0000000004 відповідно до якого, ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 46 935,55 доларів США на споживчі цілі. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» № ROWWGA0000000004 та договір поруки між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк».

ОСОБА_1 вважає, що кредитний договір був укладений в порушення норм СК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Так як вона з 17 листопада 1984 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 . З цього часу вони ведуть спільне господарство. Враховуючи, що спірний договір було укладено під час перебування у шлюбі, тому укладення такого договору потребувало наявності її письмової згоди як дружини ОСОБА_2 , якої вона не надавала.

Укладаючи у 2008 році договір про надання споживчого кредиту з ОСОБА_2 ЗАТ КБ «Приватбанк» діяв недобросовісно, оскільки знав, що позичальник офіційно перебуває у шлюбі. Проте, під час підписання вказаного договору банк не надав належної уваги цій обставині, хоча мав це зробити відповідно до закону, а відтак не отримав згоди другого з подружжя на отримання кредиту, що суттєво впливає на майновий стан подружжя.

У зв`язку із чим, кредитний договір суперечить нормі статті 65 СК України, оскільки був укладений без письмової згоди другого із подружжя. Крім цього, спірний договір був укладений шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку, що заборонено законом, оскільки іпотека це не споживча позика, а довгостроковий кредит. Також, спірний договір був укладений в іноземній валюті, що також заборонено законом «Про споживче кредитування». Спірний договір, а саме п. 8.1 порушує статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме неправомірно було нараховано на суму кредиту різні додаткові платежі, у зв`язку з чим сума кредиту стала не 40 000,00 дол. США, яку позивач фактично отримав, а 46 953,55 дол. США, яка і була розрахована у графіку погашення кредиту. Договір викладений дрібним шрифтом для унеможливлення належного прочитання та ознайомлення з істотними умовами і відповідно неможливістю прийняття зваженого свідомого рішення щодо необхідності укладення договору саме на таких умовах. Вважає, що вищезазначені порушення норм закону, свідчать про недійсність кредитного договору.

Позивачка просила:
визнати недійсним кредитний договір № ROWWGA0000000004, укладений 29 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк»).

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

05 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
укладаючи 29 липня 2008 року договір про надання споживчого кредиту з ОСОБА_2 , банк діяв недобросовісно, оскільки знав, що позичальник офіційно перебуває у шлюбі. Проте, під час підписання вказаного договору банк не надав належної уваги цій обставині, хоча мав це зробити відповідно до закону, а відтак не отримав згоди другого з подружжя на отримання кредиту, що суттєво впливає на майновий стан подружжя та особисто позивача. Правовою позицією ВСУ, викладеній у постанові № 6-1568 15 встановлено, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, і що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що 6 майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно, спірний правочин суперечить нормі статті 65 СК України, оскільки був укладений без письмової згоди другого із подружжя;
якщо одним із подружжя укладено кредитний договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 205/5882/18. Отже, в даному випадку наявні правові підстави для визнання правочину недійсним, оскільки порушені мої цивільні права та інтереси позивача при укладанні спірного кредитного договору;
у даному випадку кредитний договір укладено шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку, що заборонено законом. Тобто сторони в оскаржуваному договорі в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору через відсутність численної кількості істотних умов договору, що впливають на можливість виконання сторонами договору, а тому договір не може бути визнаним укладеним; 
до оскаржуваного договору не було надано паспорт споживчого кредиту, який повинен надаватись згідно статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Такі дії розглядаються як нечесна підприємницька практика в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу, не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору;
У порушення «Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» відповідачі не врахували при обчисленні загальної вартості кредиту витрати споживача у розмірі 6 953,55 дол. США згідно п. 8.1, п. 8.2 за договором. У зв`язку з цим зазначена загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладення договору в розмірі 46 953,55 дол. США є значно заниженою та приховує реальну вартість кредиту. Зазначеними діями відповідачі ввели позивача в оману, що призвело до завдання шкоди у вигляді необхідності сплати із сімейного бюджету додаткових платежів, які не включені в загальну вартість кредиту. За нормами статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними;
ОСОБА_2 отримав, а закрите акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» надав кредит не в гривнях, а в іноземній валюті;
оскаржуваний договір підписаний від імені закритого акціонерного товариство КБ «ПриватБанк» неуповноваженою особою, посадове становище якої у договорі не зазначено;
договір про споживче кредитування в іноземній валюті, який був укладений до 16 жовтня 2011 року і до якого не були внесені зміни у зв`язку із набранням чинності змін до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також є оспорюваним;
банк станом на дату укладення спірного кредитного договору мав право надавати кредити в іноземній валюті на підставі відповідної ліцензії, але банк не мав права (ліцензії) на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для надання кредитів в іноземній валюті шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку, так як укладення кредитних договорів шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку, станом на дату укладення оскаржуваного кредитного договору та на даний час заборонено законом;
відповідно до частин другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови оскаржуваного договору є несправедливими, вони суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на мою шкоду споживача так як: спірний кредитний договір укладений шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку, що заборонено законом: після 16 жовтня 2011 року не були внесені зміни у зв`язку із набранням чинності змін до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється; спірний кредитний договір укладений без наявності у відповідача (банк) відповідної ліцензії для надання кредитів в іноземній валюті шляхом оформлення споживчої позики на іпотеку;
суд першої інстанції на викладені у позовній заяві підстави щодо задоволення позову належним чином не відреагував, належної оцінки вказаним фактам не надав. Суд апеляційної інстанції на вказані порушення норм матеріального права судом першої інстанції ніяким чином не відреагував;
суд першої інстанції заяву ОСОБА_2 про визнання позову не розглянув встановленому законом порядку та не ухвалив щодо цього відповідне процесуальне рішення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання кредитного договору недійсним. 

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року усправі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков