УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 160/21422/25
адміністративне провадження № К/990/12162/26 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №160/21422/25 за позовом ОСОБА_1 до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 20 травня 2023 року по 06 травня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; 
- зобов`язати 6 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 20 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на 1 січня 2024 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01 січня 2025 року по 06 травня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на 1 січня 2025 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року касаційну скаргу адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №160/21422/25 за позовом ОСОБА_1 до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто особі, яка її подала.
17 березня 2026 року адвокат Коломойцев Микола Миколайович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №160/21422/25. Скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги встановлено, що скаржник як на підставу касаційного оскарження судових рішень знову зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, обґрунтовуючи свої доводи відсутністю на час ухвалення оскаржуваних судових рішень висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зокрема, скаржник вказує про відсутність, на час ухвалення оскаржуваних судових рішень висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - можливість поширення на правовідносини минулого часу з 20 травня 2023 року відновленої з 18 червня 2025 року первинної редакції пункту 4 ПКМУ №704 після скасування у судовому порядку ПКМУ 481, позаяк пункт 4 Постанови №704 в редакції пункту 2 Постанови №481, всупереч статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», за якою, базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти, замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину - 1762,00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови №704 як такої.
Відповідний висновок, було сформовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду постановою від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24.
Відповідним порушенням судами норм матеріального права є незастосування первинної редакції пункту 4 ПКМУ №704, всупереч статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».
Відповідним порушенням норм процесуального права судами є застосування частини другої статті 265 КАСУ, за якою, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Відповідна подібність правовідносин полягає у їх виникненні між сторонами у правовідносинах щодо не приведення відповідачем грошового забезпечення позивача до механізму первинної редакції пункту 4 Постанови №704 у період чинності пункту 2 Постанови №481 з 20 травня 2023 року та надалі.
За наведеного обґрунтування слід зазначити, що в ухвалі Верховного Суду від 09 березня 2026 року скаржнику вже було роз`яснено зміст підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, та вимоги до її належного обґрунтування.
Крім того, вказаною ухвалою було звернуто увагу на те, що посилання одночасно на відсутність висновку Верховного Суду та наявність відповідного правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду, свідчить про внутрішню неузгодженість доводів касаційної скарги.
Однак у повторно поданій касаційній скарзі скаржник знову посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, водночас обґрунтовуючи свої доводи посиланням на вже сформований правовий висновок Верховного Суду у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24.
За таких обставин наведене обґрунтування не узгоджується з підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Водночас характер наведених доводів свідчить про те, що вони пов`язані з необхідністю перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник фактично порушує питання не про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а про неврахування судами попередніх інстанцій уже сформованого Верховним Судом правового висновку з цього питання.
Тобто наведене обґрунтування за своєю суттю охоплюється підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а не пунктом 3 цієї норми, на який посилається скаржник.
Разом з тим відповідної підстави касаційного оскарження у касаційній скарзі належним чином не визначено та не обґрунтовано відповідно до вимог статті 330 КАС України.

За таких обставин посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження є необґрунтованими.
Інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, у касаційній скарзі не наведено.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №160/21422/25 за позовом ОСОБА_1 до 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур