ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 752/4413/18
провадження № 61-8769св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року під головуванням судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Айбокс Банк», Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди відповідальному зберігачу описаного й арештованого майна згідно з актом опису й арешту майна від 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 у вільному доступі до буд. АДРЕСА_1 шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення ОСОБА_2 з цього будинку.
В обґрунтування вимог вказувала, що Голосіївський районний суд міста Києва рішенням стягнув солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний комерційний банк» (далі - ПАТ «Аграрний комерційний банк») борг у розмірі 279 467,47 дол. США, що еквівалентно 2 232 945,08 грн.
19 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві) Федоренко А. М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого документа № 2-20/12, виданого 04 квітня 2013 року Голосіївським районним судом міста Києва, на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» боргу у розмірі 279 467,47 дол. США, що еквівалентно 2 232 945,08 грн. Одночасно державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження.
20 листопада 2014 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 28 листопада 2014 року, згідно з актом державного виконавця з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до буд. АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей та попереджено відповідального зберігача про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.
23 жовтня 2017 року їй був обмежений доступ до описаного майна, не допущено до будинку невідомими особами, які називали себе як родичі, а потім - охороною ОСОБА_2 , про що подано заяву до Голосіївського УП ГУНП у місті Києві та повідомлено Публічне акціонерне товариство «Айбокс Банк» (далі - ПАТ «Айбокс Банк») і Святошинський районний ВДВС міста Києва.
Відповідач своїми протиправними діями перешкоджала обов`язку щодо належного зберігання описаного й арештованого майна через обмеження права на вільне пересування по території, на якій воно знаходиться, в добровільному порядку не бажала вирішити цей спір, доступу до будинку не надала.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 17 березня 2023 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження порушення її цивільних прав з боку відповідача, а також не довела наявність неправомірних дій відповідача щодо порушення або невизнання прав позивача, як зберігача описаного майна. Також суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів не передбачений законом. Такий спосіб захисту як усунення перешкод у користування майном, у тому числі шляхом виселення, належить власнику такого майна. Згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_4 .
Київський апеляційний суд постановою від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що позивач не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували порушення її прав, як зберігача арештованого і описаного майна на доступ до нього і його збереження. При цьому матеріали справи не містять доказів порушення законних прав позивача саме з боку відповідача.
При цьому, колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що сама наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на буд. АДРЕСА_1 станом на 14 квітня 2018 року за ОСОБА_6 , а також звернення до Голосіївського УП ГУНП у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення та обмеження доступу до майна, яке передано на відповідальне зберігання, не є достатніми та належними доказами на підтвердження порушення прав позивача, як зберігача описаного майна, а також наявність протиправної поведінки з боку відповідача.
Водночас апеляційний суд звернув увагу на те, що такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні майном (у даному випадку буд. АДРЕСА_1 ), у тому числі шляхом виселення, належить лише власнику такого майна.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 94, з моменту його укладення.
З наведених підстав апеляційний суд не взяв до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як предметом позовних вимог є усунення перешкод в доступі до майна шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення, а не усунення перешкод у користуванні майном.
В даному випадку позивач звернулась до суду у спосіб, не передбачений законом, а належний спосіб захисту в цьому випадку не може бути застосований судом, так як стосується прав та законних інтересів іншої особи, яка не є позивачем у цій справі.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У червні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 56, 58 Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах, а також щодо ефективного способу захисту з поновлення порушеного права відповідального зберігача в межах виконавчого провадження сторонньою людиною.
Посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 926/2195/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 914/2944/22, від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що права позивача, як зберігача описаного майна, порушені з боку відповідача. ОСОБА_2 проникла на територію до майна, вселилася в реконструйований будинок, обмежила доступ до описаного й арештованого майна, протягом двох місяців відчужила його на своє ім`я, чим порушила права на доступ (користування) майном задля належного його зберігання, за невиконання цих обов`язків на відповідального зберігача покладено матеріальну та кримінальну відповідальність.
Крім того, якщо між сторонами існує спір, то суд повинен вирішити спір і не вправі відмовляти з підстав неефективного способу захисту порушеного права, оскільки законом не визначено такої підстави для відмови у задоволенні позову.
Суди попередніх інстанцій не врахували того, що задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення призвело б до дійсного захисту прав позивача для подальшого збереження описаного й арештованого майна і звільнення позивача від матеріальної та кримінальної відповідальності, без необхідних повторних звернень до суду.
Суд ухвалив рішення, враховуючи обставини на дату ухвалення рішення, а не за станом обставин опису й арешту майна, які існують наразі.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2024 року від представника ОСОБА_4 - адвоката Тетерського В. Ю., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу.
Вказує, що перебуваючи у статусі уповноваженого представника ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є особою у якої відсутній законний інтерес на звернення до суду з будь-якими вимогами процесуального чи матеріально-правового змісту, а отже і матеріально-правова заінтересованість в результатах вирішення судом питання, що його ініційовано нею від власного імені.
У визначений законом спосіб ОСОБА_1 не вживала жодних заходів для захисту права, яке вона вважає порушеним, натомість скористалась способом захисту, який не передбачений законом. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Голосіївського районного суду міста Києва.
09 жовтня 2024 року цивільна справа № 752/4413/18 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 17 січня 2013 року позов ПАТ «Аграрний комерційний банк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» 279 467,47 дол. США та судові витрати. У задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовив.
Апеляційний суд міста Києва від 12 березня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Аграрний комерційний банк» задовольнив частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2013 року скасував та ухвалив нове рішення, яким задовольнив позов ПАТ «Аграрний комерційний банк». Стягнув солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» 279 467,47 дол. США заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати у розмірі по 910 грн, з кожного окремо.
На виконання вказаного вище судового рішення, 04 квітня 2013 року Голосіївський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 2-339/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» 279 467,47 дол. США, що еквівалентно 2 232 945,08 грн.
19 квітня 2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві Федоренко А. М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про примусове виконання рішення суду, згідно з виконавчим документом № 2-20/12, виданим 04 квітня 2013 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення суми боргу з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Айбокс Банк») у розмірі 279 467,47 дол. США, що еквівалентно 2 232 945,08 грн.
Іншою постановою старшого державного виконавця від 19 квітня 2013 року в рамках цього ж виконавчого провадження № НОМЕР_1 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження.
20 листопада 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві Федоренко А. М. складено акт опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передано на відповідальне зберігання представнику боржника за дорученням від 04 жовтня 2012 року ОСОБА_1 .
Також 28 листопада 2014 року згідно з актом старшого державного виконавця Федоренко А. М. з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до буд. АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 листопада 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві Федоренко А. М. складено акт опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передано на відповідальне зберігання представнику боржника за дорученням від 04 жовтня 2012 року ОСОБА_1 
28 листопада 2014 року згідно з актом старшого державного виконавця Федоренко А. М. з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до буд. АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей.
ОСОБА_1 просила відновити її права як зберігача арештованого та описаного майна шляхом виселення відповідача з буд. АДРЕСА_1 .
Проте, Апеляційний суд міста Києва рішенням від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, визнав за ОСОБА_4 право власності право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 94, з моменту його укладення.
Отже, ОСОБА_1 не є власником житлового будинку за вказаною адресою.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення її прав, як зберігача арештованого і описаного майна, з боку відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Водночас суди попередніх інстанцій також зазначили, що позивач звернулась до суду у спосіб не передбачений законом, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Отже, відмовивши у позові за недоведеністю позовних вимог, суди одночасно відмовили у позові через те, що позивач звернулась до суду у спосіб не передбачений законом.
Проте зазначені підстави відмови у позові є взаємовиключними.
У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».
Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Однак, з урахуванням конкретних обставин та предмету доказування в таких справах, таке процесуальне порушення не призвело до ухвалення незаконного рішення, а тому не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 56, 58 Закону України «Про виконавче провадження» у подібних правовідносинах, а також щодо ефективного способу захисту з поновлення порушеного права відповідального зберігача в межах виконавчого провадження сторонньою людиною, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 56, 58 Закону України «Про виконавче провадження», а також щодо ефективного способу захисту в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях, з урахуванням того, що позивач не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , з якого просить виселити відповідача.
Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі 
№ 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 926/2195/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 914/2944/22, від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи касаційної скарги про те, що права позивача, як зберігача описаного майна, порушені з боку відповідача є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин. 
У січні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшли пояснення на відзив на касаційну скаргу.
Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.
У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим Верховний Суд не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров