ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 202/14884/23
провадження № 51-5712км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції), 
прокурора ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 1111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 7 ст. 1111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування на строк 15 років із конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.
ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, колабораційної діяльності. 
Як установив суд, у період 16-20 лютого 2023 року в м. Новогродівці Донецької області ОСОБА_7 умисно з особистих мотивів, за допомогою встановленого на її мобільному телефоні месенджера «Telegram» відправила на обліковий запис абонента « ОСОБА_8 », що належить військовослужбовцю російської федерації (далі - рф) ОСОБА_9 , інформацію про розташування в цьому місті підрозділів Збройних Сил України (далі - ЗСУ). Зокрема, 16 лютого о 18:33 та 18:55 повідомила про розташування ЗСУ на території міського професійно-технічного училища й центральної міської лікарні відповідно; 17 лютого о 14:38 - на території міського професійно-технічного училища, центральної міської лікарні та поліцейської станції ВП № 3; 20 лютого о 20:44 - на території колишніх заводу та гуртожитка біля нього. 
Широківський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 21 травня 2025 року, керуючись п. 131 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), задовольнив клопотання прокурора і на підставі ст. 841 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку з прийняттям Координаційним штабом з питань поводження з військовополоненими рішення про передачу засудженої для обміну як військовополоненої.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, змінити судові рішення й перекваліфікувати діяння ОСОБА_7 з ч. 7 ст. 1111 на ч. 2 ст. 1142 КК. Суть доводів зводиться до того, що провадження здійснено неповно, факт надання засудженою допомоги ворогові у веденні бойових дій проти ЗСУ не доведено, зібрані в справі докази не отримали належної оцінки й ухвалено вирок, який суперечить ст. 370 КПК. Водночас захисник твердить, що діяння ОСОБА_7 , яке полягає в поширенні інформації про розташування військових формувань України за можливості їх ідентифікації на місцевості, відповідає диспозиції ч. 2 ст. 1142 КК, тож закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно і призначено занадто суворе покарання. На думку авторки скарги, суд апеляційної інстанції не перевірив усіх аргументів сторони захисту, залишив поза увагою допущені порушення норм права, не усунув їх і теж постановив незаконне рішення.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. Для засудженої ОСОБА_7 розміщено оголошення на вебпорталі судової влади та в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (у газеті «Урядовий кур`єр»).
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник підтримала касаційну скаргу, прокурор заперечила обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433, ст. 438 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права і не уповноважений досліджувати докази, оцінювати їх з погляду достовірності, ревізувати повноту розгляду та фактичні обставини, а при здійсненні провадження виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
За змістом касаційної скарги, у ній серед іншого, містяться посилання на неповноту розгляду справи, що в силу ст. 433 вказаного Кодексу не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.
Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину проти національної безпеки України є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу. 
Переконання про доведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення суд дійшов, проаналізувавши її показання; фактичні дані, зафіксовані в протоколах: негласної слідчої (розшукової) дії від 1 березня 2023 року, обшуку та слідчого експерименту від 7 березня 2023 року, оглядів від 20 квітня, 24 травня 2024 року, а також у висновку експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів від 17 травня 2023 року № 186, зміст яких відображено у вироку.
Виконуючи законодавчі приписи суд з`ясував позицію ОСОБА_7 , котра не визнала провини, заявила, що не пам`ятає, чи спілкувалася в «Telegram» з абонентом « ОСОБА_8 », а її обліковий запис у цьому месенджері зламано; також заперечила обізнаність щодо місця перебування ОСОБА_9 та його статусу військовослужбовця рф. Разом із тим не оспорювала факту знайомства з указаною особою в соціальній мережі «Одноклассники», спілкування в месенджері «Telegram» й інформування його про розміщення українських військових у лікарні за місцем роботи засудженої. 
Висунуту ОСОБА_7 на свій захист версію суд ретельно перевірив і переконливо спростував, навівши у вироку конкретні докази.
Зокрема, суд узяв до уваги результати зняття інформації з електронних інформаційних систем. Відображені в протоколі від 1 березня 2023 року дані доводять факт листування засудженої в месенджері «Telegram» із громадянином рф ОСОБА_9 , котрий мав обліковий запис « ОСОБА_8 » та був підписаний як ОСОБА_10 . Належність указаної особи до незаконного збройного формування, створеного на тимчасово окупованій території України, підтверджено даними мережі «Інтернет» (протокол огляду від 20 квітня 2023 року).
Зміст листування між засудженою та представником держави-агресора встановлено в ході експертного дослідження інформаційного наповнення належного ОСОБА_7 мобільного телефона, виявленого при обшуку її помешкання 7 березня 2023 року (висновок від 17 травня 2023 року № 186).
Крім того, під час проведеного в цей день слідчого експерименту ОСОБА_7 у присутності захисника відтворила обставини передання нею абонентові «ІНФОРМАЦІЯ_8» інформації про розташування підрозділів ЗСУ. 
На підставі сукупності наведених доказів суд з`ясував, що засуджена знала про належність ОСОБА_9 до збройного формування, створеного на тимчасово окупованій території, і свідомо передавала йому інформацію, яка становить військовий інтерес для держави-агресора. Тому протилежні твердження ОСОБА_7 суд оцінив критично й відхилив. 
Аргументи захисника про те, що вчинки ОСОБА_7 не можна вважати допомогою у веденні бойових дій, є неспроможними, адже за змістом чинного законодавства така допомога охоплює дії не тільки фізичного, але й інформаційного характеру, як-от передача ворогові військово значущих відомостей. При цьому винна особа не може не усвідомлювати, що внаслідок таких дій буде завдано шкоди підрозділам ЗСУ, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України.
Не можна визнати слушними також міркування скаржниці щодо наявності в діянні засудженої ознак кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 1142 КК.
Указаною нормою передбачено відповідальність за несанкціоноване поширення в умовах воєнного стану інформації про переміщення, рух чи розташування ЗСУ за можливості їх ідентифікації на місцевості. 
Натомість ч. 7 ст. 1111 КК визначено колабораційну діяльність; серед іншого, установлено караність за надання допомоги у веденні бойових дій проти ЗСУ. Така діяльність як елемент співпраці з представником держави-агресора може бути в різних формах, зокрема і наданні їм потрібної інформації.
У цій справі встановлено, що, неодноразово спілкуючись із представником рф (військовослужбовцем), засуджена надавала йому запитувану інформацію і в такий спосіб допомагала ворогу у веденні бойових дій. Отже, окреслена ситуація не охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 1142 КК. 
Застосований юридичний підхід узгоджується з позицією об`єднаної палати Суду щодо значення форми колабораціонізму для юридичної оцінки діянь за ст. 1111 КК (постанова від 1 грудня 2025 року в справі № 638/18926/23).
Тому за встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 7 ст. 1111 КК. 
Призначаючи засудженій покарання, керуючись статтями 50, 65 вказаного Кодексу місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, віднесеного за класифікацією в ст. 12 КК до особливо тяжких; особу засудженої, котра раніше не судима, не перебуває на спеціальних обліках, не має міцних соціальних зв`язків, посередньо характеризується за місцем проживання. Обставин, які би пом`якшували або обтяжували покарання, суд не встановив.
З огляду на все це суд обрав ОСОБА_7 покарання не в максимальних межах санкції ч. 7 ст. 1111 КК. Застосоване до засудженої передбачене законом обмеження прав і свобод є справедливим, необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.
Ухвалений обвинувальний вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за колабораційну діяльність були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі з додержанням положень гл. 31 розд. VКПК ретельно перевірив усі аргументи сторони захисту й за результатами апеляційного провадження вмотивовано з наведенням положень закону залишив апеляційні вимоги без задоволення. 
Постановлена ухвала узгоджується з приписами ст. 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які би зумовлювали обов`язкову зміну вироку й ухвали, про що йдеться в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не встановив.
Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3