21 січня 2026 року
м. Київ
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Кишакевича Л. Ю., Пількова К. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі№ 925/632/19
1. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1.1.Не погоджуємося із сформульованим у цій ухвалі висновком Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що вирішення судом касаційної інстанції питання про забезпечення позовуправилами глави 2 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) «Касаційне провадження» не передбачене та до компетенції Верховного Суду не належить.
1.2.Вважаємо, що суд касаційної інстанції відповідної юрисдикції, під час розгляду господарських та цивільних справ має повноваження і підстави для розгляду та вирішення по суті заяви позивача про забезпечення позову.
2. ФАБУЛА СПРАВИ
Короткий зміст заявленого позову
2.1.У 2019 році Фермерське господарство «Петраківське» (далі - ФГ «Петраківське»)звернулося з позовом до територіального управління Держгеокадастру, правонаступником якого є Калинопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області, у якому з урахуванням уточнення заявлених позовних вимог просило господарський суд визнати укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, підписаного сторонами 20 квітня 2012 року, щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7122281000:02:002:0006. Позовні вимоги обґрунтувало тим, що позивач належним чином у встановлений строк повідомив відповідача про свій намір продовжити дію договору, проте відповідач відповіді на таке звернення не надав. 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень 
2.2.Справа слухалася судами неодноразово. За результатами її нового розгляду суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у позові відмовив повністю, виснувавши, що підписаний 20 квітня 2012 року договір оренди землі чинності не набув через нездійснення його державної реєстрації відповідно до вимог статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час підписання договору, до 01 січня 2013 року), тож у позивача не виникло права на поновлення такого договору, незважаючи на те, що зобов`язання за договором сторонами фактично виконувалися - земельна ділянка передана у користування, орендна плата сплачувалася орендарем та приймалася орендодавцем.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
2.3.20 грудня 2024 року ФГ «Петраківське» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2024 року та рішення Господарського суду Черкаської області від 13 травня 2024 року у справі № 925/632/19, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
2.4. 16 квітня 2025 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу № 925/632/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки колегія суддів вважала за необхідне для вирішення спору у цій справі відступити шляхом уточнення від висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц щодо наслідків нездійснення державної реєстрації договору оренди землі, укладеного до 01 січня 2013 року. 
2.5. Ухвалою від 04 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла до свого провадження справу № 925/632/19. 
Короткий зміст заяви про забезпечення позову 
2.6.11 грудня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ФГ «Петраківське» про забезпечення позову у справі № 925/632/19 (далі також - заява) з проханням заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо поділу і передачі на торги (аукціон) земельної ділянки з кадастровим номером 7122281000:02:002:0006 до моменту винесення Великою Палатою Верховного Суду остаточного рішення за результатами розгляду цієї справи.
2.7. Позивач стверджував, що у разі задоволення позовних вимог рішення у цій справі в майбутньому неможливо буде виконати у зв`язку з тим, що відповідач - Калинопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області - прийняла рішення від 17 жовтня 2025 року № 52-80/VІІІ «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності площею 75,3507 га, кадастровий номер 7122281000:02:002:0006», в якому зазначено, що така технічна документація передбачатиме можливість її поділу на 4 земельні ділянки площами 18,8377 га, 18,8377 га, 18,8377 га та 18,8376 га для сінокосіння і випасання худоби (код згідно з КВЦПЗ - 01.08) (для продажу права оренди на земельних торгах).
3. КОРОТКИЙ ЗМІСТ УХВАЛИ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. 21 січня 2026 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, якою взадоволенні заяви ФГ «Петраківське» про забезпечення позову від 11 грудня 2025 року у справі № 925/632/19 відмовила.
3.2. Мотивуючи цю ухвалу, Велика Палата Верховного Суду зауважила, зокрема, що:
- суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє у порядку та межах, визначених ГПК України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу ІV ГПК України «Касаційне провадження», якими вирішення питання про забезпечення позову не передбачене та до компетенції Верховного Суду не належить; 
- відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання забезпечення позову на цій стадії розгляду справи;
- на відміну від судів першої та апеляційної інстанцій саме суд касаційної інстанції є судом права, тобто тією судовою інституцією, яка не наділена повноваженнями встановлювати обставини та оцінювати докази, якими такі обставини підтверджуються;
- оскільки під час розгляду і вирішення заяви про забезпечення позову необхідним є встановлення наявності або відсутності підстав для забезпечення позову з урахуванням установлених фактичних обставин кожної конкретної справи, а обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, то вирішення цієї заяви безпосередньо пов`язано з необхідністю оцінки доказів і встановлення обставин, що не є притаманним для суду касаційної інстанції;
- укасаційному провадженні згідно з приписами статей 294, 332 ГПК України передбачена інша процедура, властива лише суду касаційної інстанції, - процесуальна можливість на стадії касаційного розгляду справи зупинити виконання або дію оскаржуваного судового рішення;
- у такий процесуальний спосіб забезпечується гарантія захисту прав та інтересів учасників процесу на випадок ухвалення незаконного судового рішення, а його основною метою є недопущення порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка подала касаційну скаргу, та інших осіб, які беруть участь у справі, якщо такі наслідки можуть настати у зв`язку з виконанням (дією) оскаржуваного судового рішення;
- норми ГПК України не забороняють вирішити питання про зупинення виконання (дії) оскаржуваного судового рішення як при відкритті касаційного провадження, так і на подальших етапах касаційного провадження;
3.3. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про забезпечення позову до компетенції Верховного Суду не належить, а заява ФГ «Петраківське» про вжиття заходів забезпечення позову задоволенню не підлягає.
4. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
4.1. З такими висновками більшості суддів Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України висловлюємо окрему думку з таких підстав.
Щодо сутності права особи на судовий захист та гарантій виконання судового рішення
4.2. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
4.3.У Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
4.4.З принципу «верховенства права» (правовладдя) та вимоги утвердження і забезпечення права особи на судовий захист, що його як загальне право визначено в частині першій статті 55 Конституції України - випливає обов`язок держави в особі органу законодавчої влади запровадити юридичний механізм реалізації права особи на судовий захист. Такий юридичний механізм має забезпечувати дієвість права особи на судовий захист, що виявляється в запровадженні законом процесуальних можливостей дляреального захисту та поновлення порушених прав і свобод особи (Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 2-р(II)/2023).
4.5.У Рішенні від 13 травня 2024 року № 6-р(II)/2024 Конституційний Суд України наголосив на значущості приписів частин першої, другої статті 55 Конституції України щодо права кожного захищати в судовому порядку свої права і свободи, що зазнають порушення або утиску внаслідок рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, а також вказав, що приписи третього речення частини другої статті 3, статті 8, частин першої, другої статті 55 Основного Закону України зобов`язують державу запровадити на законодавчому рівні такий юридичний механізм реалізації права особи на судовий захист, який забезпечуватиме процесуальні можливості для реального захисту та поновлення порушених прав і свобод.
4.6.Завдання суду, яке визначене у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), полягає в тому, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
4.7.Як установлено частиною першою статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
4.8.Процесуальний закон надає учасникам судового процесу відповідні процесуальні гарантії, які забезпечують їм реалізацію права на справедливий судовий розгляд, яке закріплене в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), у вузькому значенні - права на належну судову процедуру.
Щодо інституту забезпечення позову 
4.9.Конституційний Суд у Рішенні від 16 червня 2011 року № 5-рп/2011 наголосив, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України. 
4.10.З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011).
4.11.Цей інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. 
4.12.Беззаперечним на нашу думку є те, що рівень такого захисту має бути достатнім та відповідним суті спору на будь-якій стадії судового провадження, як у судах першої та апеляційної інстанцій, так і під час касаційного провадження у справі.
4.13. Глава 10 ГПК України, норми якої регламентують забезпечення позову у господарському процесі, так само як і Глава 10 «Забезпечення позову» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в структурі законодавчого акта розміщені законодавцем у розділах «Загальні положення» цих Кодексів, що засвідчує загальний та універсальний характер цих норм, отже і можливість застосування їх на будь-якій стадії судового провадження - у першій, апеляційній чи касаційній інстанціях, що підтверджується відсутністю у відповідному процесуальному законодавстві протилежних застережень / заборон.
4.14. Отже, переконані, що немає жодних вагомих підстав заперечувати, що інститут забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення, оскільки забезпечення позову спрямоване на недопущення ситуацій, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
4.15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 виснувала, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
4.16.Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини» (Kubler v. Germany) (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2025 року у справі № 903/497/24].
4.17.Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення. З наведеного випливає, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) напряму залежить від фактичних обставин кожного господарського спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
4.18.Отже, очевидним є те, що інститут забезпечення позову є загально-правовим інститутом, адже заходи забезпечення позову регулюються нормами різних галузей права та застосовуються судами при здійсненні різних форм судочинства, зокрема господарського, цивільного, адміністративного.
4.19.Процедури цих форм судочинства в залежності від їх призначення та спрямування поділяються на основні - ті, що спрямовані на вирішення справи, та допоміжні - ті, що спрямовані на вирішення окремих суто процесуальних питань. Останні - це процедури, пов`язані з рухом справи, а також вирішенням клопотань та заяв осіб, які беруть участь у справі. Прикладом такої допоміжної процедури є, зокрема, забезпечення позову
4.20. Наведене є підставою констатувати, що загальні норми, які складають інститут забезпечення позову в судовому процесі, являють собою допоміжну процедуру, яка може відбуватися не на одній, а на кількох стадіях судочинства, якщо інше прямо не обмежується процесуальним законом.
4.21.Вважаємо першочерговим те, що досліджуючи питання щодо можливості вжиття заходів забезпечення позову саме «на будь-якій стадії розгляду справи», слід врахувати, що метою вжиття заходів забезпечення позову є гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог та/або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів особи, за захистом яких вона звернулася до суду.
4.22.Законодавець закріпив цей інститут у процесуальних кодексах, зокрема, у главі 10 розділу I ГПК України (статті 136 - 146 цього Кодексу), у главі 10 розділу I ЦПК України (статті 149 - 159 цього Кодексу) та у главі 10 розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, статті 150-158 цього Кодексу).
4.23. Відповідно до частини першої статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
4.24.Аналогічне правове регулювання закріплене і в статті 149 ЦПК України, частиною другою якої визначено, зокрема, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
4.25.З аналізу вказаних норм процесуального права ГПК та ЦПК України вбачається, що законодавець визначив як види забезпечення позову, так і стадії, на яких вони можуть вживатись судом, а саме: до пред`явлення позову або на будь-якій стадії розгляду справи.
Щодо повноважень суду касаційної інстанції на розгляд заяв про забезпечення позову по суті
4.26. Конституційний Суд України у абзаці третьому підпункту 3.1 пункту 3 рішення від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 наголосив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
4.27. Відповідно до частини першої статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу (подібні норми містяться в частині першій статті 402 ЦПК України).
4.28. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (відповідна норма міститься в статті 409 ЦПК України).
4.29. Участині першій статті 311 ГПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (відповідна норма міститься в статті 412 ЦПК України).
4.30. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина перша статті 18 ГПК України). 
4.31. Підсумовуючи наведене, вважаємо незайвим наголосити на тому, що у касаційному провадженні можливе кардинально інше вирішення спору, ніж у судових рішеннях попередніх інстанцій, зокрема, у разі ухвалення судами попередніх інстанцій рішення про відмову у позові суд касаційної інстанції має повноваження скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, яке є обов`язковим до виконання.
4.32.Тож, гарантії виконання рішення та ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів учасників не можуть штучно зменшуватися або вважатися менш актуальними чи необхідними залежно від інстанції судув провадженні якого перебуває судовий спір.
4.33. Судове провадження у справі являє собою певну унормовану законом послідовність зміни стадій і вчинення процесуальних дій, відтак перебуває у стані постійного розвитку у міру здійснення процесуальних дій; тому судовий процес - це відносини, що постійно рухаються, переходять від стадії до стадії. У зв`язку з цим певні юридичні факти, які породжують, змінюють і припиняють правовідносини, можуть існувати на певній стадії, та їх місце визначається нормами та логікою процесу. З цього випливає, що юридичні факти, які породжують процесуальні правовідносини щодо забезпечення позову, можуть існувати на будь-якій стадії судового процесу.
4.34.Саме тому, за нашим переконанням, у пункті 3 частини першої статті 138 ГПК України законодавець додатково конкретизував, якщо заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі, то вона подається до суду, у провадженні якого перебуває справа. Аналогічний припис викладений у пункті 3 частини першої статті 152 ЦПК України.
4.35.Регламентуючи судовий процес ГПК України оперує такими поняттями, як: "позовне провадження", "розгляд справи по суті", "апеляційне провадження", "апеляційний розгляд", "касаційне провадження", "касаційний розгляд" та встановлює порядок дій суду та учасників справи на кожній із цих стадій. 
4.36.При цьому, залежно від інстанції, в якій підлягає вирішенню справа, в кожній з них є така стадія, як розгляд, якою у Верховному Суді є касаційний розгляд справи, тобто перегляд судових актів, які підлягають оскарженню у цьому суді.
4.37.Зокрема, стаття 300 ГПК України визначає межі розгляду справи судом касаційної інстанції; у частинах другій, третій статті 301 ГПК України регламентовано окремі аспекти розгляду справ у суді касаційної інстанції; приписами статей 302, 303 ГПК України передбачена передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
4.38.З вищевикладеного, на наше переконання, беззаперечно вбачається, що нормативне регулювання забезпечення позову за ГПК України та ЦПК України не містить обмеження чи заборони застосування таких заходівна стадії розгляду справи касаційним судом, зокрема у випадку перегляду рішення, постанови по суті спору у касаційному порядку Верховним Судом.
4.39.Наголошуємо на тому, що невжиття заходів забезпечення позову на стадії касаційного перегляду, так само як і під час розгляду справи судами першої чи апеляційної інстанцій, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду касаційної інстанції або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів особи, за захистом яких вона звернулася до суду, та спричинити порушення її прав, що вбачається, серед іншого, зі статті 308 ГПК України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції.
4.40.Таке саме регулювання щодо повноважень суду касаційної інстанції міститься й у приписах ЦПК України.
4.41.До того ж, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені у статті 300 ГПК України (статті 400 ЦПК України), та порядок розгляду касаційної скарги, встановлений у статті 301 ГПК України (статті 402 ЦПК України), не виключають процесуальних дій суду в межах виокремлених допоміжних процедур (таких, як: розгляд відводу (самовідводу) судді, заміна учасника справи його правонаступником, розподіл судових витрат, забезпечення позову) за наявності певних обставин (юридичних фактів), з якими процесуальний закон пов`язує виникнення певних процесуальних відносин, та надання суду доказів на їх підтвердження. 
4.42.Щодо застосування норми частини сьомої статті 301 ГПК України, яка встановлює, що суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, то вона обмежує права суду в частині реалізації його основної функції з касаційного перегляду судових рішень, проте не заперечує допоміжну процесуальну діяльність суду, яка безпосередньо не є касаційним переглядом справи, але становить невід`ємну складову розгляду (перегляду) справи.
4.43.Очевидно, що обставини, які є підставами для вжиття заходів забезпечення позову, можуть виникнути до або впродовж усього судового процесу включно із стадією перегляду судових рішень по суті спору. 
4.44.За такого вважаємо, що відсутні будь-які підстави заперечувати, що суд має бути наділений повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову впродовж усього судового процесу, інакше опиняється під питанням спроможність суду досягти мети як заходів забезпечення позову, так і загалом мети судового процесу.
4.45.До того ж, підлягає врахуванню, що повноваження суду апеляційної інстанції щодо розгляду заяв про забезпечення позову по суті побічно підтверджується нормою пункту 3 частини першої статті 287 ГПК України, за якою можуть бути оскаржені в касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення. 
4.46.З цієї норми можна зробити ще один висновок, а саме - щодо тлумачення змісту, який законодавець закладає у словосполучення «на будь-якій стадії розгляду справи» в контексті статті 136 ГПК України. Тлумачення цієї частини норми частини другої статті 136 ГПК України у системному зв`язку із нормою пункту 3 частини першої статті 287 ГПК України дає можливість виснувати, що йдеться не про стадії розгляду справи саме в суді першої інстанції, а про стадії господарського процесу загалом.
4.47.На нашу думку невжиття Верховним Судом на стадії касаційного розгляду справи заявлених заходів забезпечення позову, за наявності на те достатніх підстав, може призвести до порушення прав особи на судовий захист, гарантованих їй Основним Законом держави, істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду касаційної інстанції, і в такому випадку буде нівелюватися сам інститут заходів забезпечення позову, що є недопустимим. 
4.48.За такого вважаємо, що системне тлумачення наведених вище норм статей 18, 136, 300, 301, 308, 311 ГПК України та подібних за змістом приписів ЦПК України дозволяє дійти висновку, що суд касаційної інстанції має право вжити заходів забезпечення позову у господарському та цивільному судочинстві, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
4.49.Такий висновок підтверджується виключенням, запровадженим законодавцем у адміністративному судочинстві, де у частині третій статті 150 КАС України чітко визначено, що ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.
4.50.Таким чином у адміністративному судочинстві законодавець прямо закріпив повноваження на вжиття заходів забезпечення позову лише за судами першої та апеляційної інстанцій, на відміну від господарського і цивільного судочинства, де таких обмежень щодо певної інстанції, яка може постановити ухвалу про забезпечення позову, процесуальним законом не встановлено. 
4.51.Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) автономне поняття «суд, встановлений законом» у статті 6 Конвенції охоплює не лише правову та організаційну основу існування суду, а й норми, що регулюють його діяльність. 
4.52.ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до всіх - не лише до сторін провадження, а й до національних судів [див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ від 22 червня 2006 року у справі «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), від 31 травня 2007 року у справі «Андрєєва проти Латвії» (Andrejevav. Latvia), від 21 жовтня 2011 року у справі «Дія-97" проти України»]. 
4.53.У рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkovv. Ukraine) від 09 січня 2013 року ЄСПЛ констатував, зокрема, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм.
4.54. Спираючись на наведене, вважаємо, що враховуючи подібність приписів статей 136, 138 ГПК України та статей 149, 152 ЦПК України в частині, що стосується можливості вжиття судом заходів забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи за заявою її учасника, поданою до суду, в провадженні якого перебуває справа, Велика Палата Верховного Суду у цій справі, нарешті мала однозначно виснувати про можливість вирішення питання забезпечення позову в касаційному провадженні за правилами господарського та цивільного судочинства та вжиття таких заходів судом касаційної інстанції.
4.55.Переконані, що наведені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду про відмову у забезпеченні позову у цій справі аргументи, за якими здійснення Верховним Судом повноважень з перевірки рішень судів першої та апеляційної інстанцій начебто виключає можливість вирішення ним питання забезпечення позову у касаційному провадженні є помилковими, оскільки мотиви, з яких закон надає суду повноваження забезпечувати позов (уможливлення виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача), мають бути однаково справедливими і вагомими для суду будь-якої інстанції, а самі норми процесуального закону які регулюють інститут забезпечення позову є загальними, що дає підстави для застосування їх на будь-якій стадії розгляду справи у всіх судових інстанціях.
4.56. До того ж, подібний підхід до вирішення питання забезпечення позову у касаційному провадженні Велика Палата Верховного Суду вже застосовувала саме у цивільному судочинстві, коли розглянула по суті заяву позивача про забезпечення позову та ухвалою 08 грудня 2022 року у цивільній справі № 686/20282/21 відмовила у її задоволенні через непов`язаність заходів забезпечення, про які просив позивач, з предметом спору.
4.57. Усталеною з цього питання є практика, сформована Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, який у касаційному провадженні розглядає та вирішує заяви про забезпечення позову по сутізаявлених вимог, зокрема:
- ухвалою від 23 червня 2025 року у справі № 916/4912/24 цей суд, керуючись приписами статей 136, 137 ГПК України, задовольнив заяву Селянського (фермерського) господарства «Вікторія» про забезпечення позову. Вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітмарк Агро» в межах суми, що не перевищує ціни позову в розмірі 38 775 051,78 грн;
- 27 лютого 2025 року ухвалою у справі № 910/127/21 цей суд задовольнив заяву заступника керівника Київської міської прокуратури від 18 лютого 2025 року №15/1-6258-23 про забезпечення позову, заборонив відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії, наклав арешт на земельні ділянки;
- ухвалою від 30 березня 2023 року у справі № 904/2465/21 цей суд, керуючись статтями 136, 137, 140 ГПК України, розглянув і задовольнив частково заяву ПАТ «Мода - Сервіс» про забезпечення позову, наклавши арешт на нерухоме майно (див. подібні ухвали про забезпечення позову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 917/1391/17, від 08 липня 2020 року у справі № 918/194/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 907/762/16, від 09 липня 2021 року у справі 
№ 910/8965/18).
4.58.За наведеного вважаємо за необхідне наголосити, що фактично застосоване Великою Палатою Верховного Суду у цій справі безпідставне самообмеження у здійсненні передбачених законом повноважень забезпечувати позов, там, де таке обмеження процесуальним законом не передбачене і забезпечення є справді необхідним, може порушити право особи на справедливий суд в розумінні статті 6 Конвенції. 
4.59.Така ситуація може мати місце у випадку, якщо остаточне судове рішення не буде виконаним та/або не досягне своєї мети саме через відмову касаційного суду вжити заходи до забезпечення позову - адже згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реальне виконання рішення є складовою «справедливого судового розгляду протягом розумного строку» в розумінні статті 6 Конвенції.
4.60.Категорично не погоджуємся з наведеним в ухвалі Великої Палати Верховного Суду висновком про те, що замість забезпечення позову у касаційному провадженні передбачена інша процедура - зупинення виконання або дії оскаржуваного судового рішення відповідно до статей 294, 332 ГПК України.
4.61.На нашу думку наділення касаційного суду такими спеціальними повноваженнями жодним чином не заперечує можливість застосування у касаційному провадженні загальних норм та універсального інституту забезпечення позову із зазначених вище мотивів і, головне, абсолютно не спроможне забезпечити виконання остаточного судового рішення та належного захисту інтересів позивача, зокрема у разі якщо за результатами касаційного перегляду буде ухвалене нове рішення про задоволення вимог позивача, стосовно яких суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні.
Щодо забезпечення єдності правозастосування
4.62. Вважаємо також за необхідне наголосити, що в контексті посилання сторін на діаметрально різну практику Касаційного господарського та Касаційного цивільного судів у складі Верховного Суду у питанні наявності / відсутності підстав для вирішення заяви про вжиття заходів забезпечення позову у касаційному провадженні Велика Палата Верховного Суду мала повною мірою виконати покладені на неї Законом № 1402-VIII та процесуальними кодексами обов`язки щодо забезпечення єдності судової практики, а саме:
- сформулювати чіткий загальний правовий висновок стосовно застосування подібних за змістом загальних норм статей 136, 138 ГПК України та статей 149, 152 ЦПК України в частині, що стосується можливості вжиття судом заходів забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи за заявою її учасника;
- залежно від змісту власного правового висновку зазначити про відступ від протилежних за змістом висновків касаційного суду певної юрисдикції;
- підтримати або відступити від власних висновків в ухвалі 08 грудня 2022 року у цивільній справі № 686/20282/21 щодо розгляду і вирішення по суті у касаційному провадженні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
4.63.Переконані, що за подібного правового регулювання розгляду заяви про забезпечення позову, існування протилежних підходів касаційних судів різних юрисдикцій до визначення можливості вирішення питання про забезпечення позову на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування установлених процесуальним законом механізмів забезпечення єдності судової практики, зокрема остаточного вирішення проблеми правозастосування Великою Палатою Верховного Суду із формулюванням чіткого і однозначного правового висновку щодо проблемних питань.
4.64.За статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя є незалежним та керується верховенством права, здійснюючи правосуддя (стаття 129 Конституції України). Аналогічний припис є у частині першій статті 10 ЦПК України.
4.65.Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є правова визначеність (legal certainty), яка вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
4.66.Процедурний аспект принципу верховенства права базується на тому, що вимоги правотворчої та правозастосовної практики повинні відповідати певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону; вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону тощо.
4.67.За висновками ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. Г. та інші проти Болгарії»  (C.G. and Others v. Bulgaria)від 24 квітня 2008 року (заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkovv. Ukraine) від 09 січня 2013 року (заява № 21722/11, § 170)].
4.68.ЄСПЛ неодноразово зауважував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)від 28 листопада 1999 року заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи [рішення ЄСПЛ у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania) від 29 листопада 2016 року заява № 76943/11, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ у справі «С. Р. проти Сполученого Королівства» (C.R. v. the United Kingdom) від 22 листопада 1995 року заява № 20166/92, § 36].
4.69.Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року заява № 20372/11, § 65].
4.70.Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції [рішення ЄСПЛ у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини» (Sahin and Sahin v. Turkey].
4.71.У рішенні від 30 квітня 2019 року у справі «Аксіс та інші проти Туреччини» (Aksis and other v. Turkey, заява № 4529/06, § 53 - 56) ЄСПЛ наголосив на тому, що очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики стали причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд.
4.72.Велика Палата Верховного Суду мала б ураховувати зазначені висновки ЄСПЛ при визначенні власної ролі у реалізації основних завдань, покладених на Верховний Суд, зокрема щодо забезпечення сталості та єдності судової практики, тим більше на рівні касаційних судів.
5. ВИСНОВОК
5.1.Ураховуючи наведене, на нашу думку, Велика Палата Верховного Суду ухвалюючи у цій справі судове рішення щодо заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову мала задля забезпечення єдності судової практики в обов`язковому порядку сформулювати загальний правовий висновок стосовно застосування подібних за змістом загальних норм статей 136, 138 ГПК України та статей 149, 152 ЦПК України в частині, що стосується можливості вжиття судом заходів забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи за заявою її учасника, та зазначити про відступ від протилежних за змістом висновків касаційного суду, а також про відступ або підтримку власних висновків в ухвалі 08 грудня 2022 року у цивільній справа 
№ 686/20282/21 щодо розгляду і вирішення по суті у касаційному провадженні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
5.2. У залежності від здійсненого правового висновку Великій Палаті Верховного Суду належало у цій справі вирішити заяву ФГ «Петраківське» про вжиття заходів забезпечення позову із врахуванням конкретних обставин та доводів позивача.

Судді		О. О. Банасько 	
		Л. Ю. Кишакевич 	
		К. М. Пільков 	
		І. В. Ткач  	
		В. Ю. Уркевич