УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 686/24742/25
Провадження № 51-319 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 
ст. 263 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що боєприпаси відносяться до речей, які вилучені із цивільного обігу і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із бойовими припасами, в порушення вимог п. 9 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, в невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з бойовими припасами, придбав ручну бойову гранату типу «Ф1» із підривачем з наявними маркуваннями «НОМЕР_1», яку зберігав за місцем свого проживання. 
01 липня 2025 року близько 08:30, він, перебуваючи в спальній кімнаті, витягнув із тумби вказану ручну бойову гранату та передав її
ОСОБА_6 , наказавши останній міцно її стиснути. Після цього ОСОБА_5 висмикнув запобіжне кільце, чим привів гранату в бойову готовність, однак 
ОСОБА_6 , не втримавши її в руці, кинула гранату поблизу себе, внаслідок чого відбувся вибух.
Своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, а саме придбання та зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушенняй особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення та пом`якшити призначене судом покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду, ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, а також зазначає, що діями засудженого жодної матеріальної шкоди іншим особам не заподіяно. Ці обставини, хоч і були встановлені, однак не були взяті до уваги судами попередніх інстанцій. 
Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам досудової доповіді, згідно з якими ризики вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є середніми. При цьому орган пробації взяв до уваги інформацію, що характеризує особу засудженого, умови його життєдіяльності, відносини у суспільстві та зробив висновок про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
На думку захисника, зазначені обставини в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у зв`язку з чим є підстави для призначення засудженому більш м`якого покарання із застосуванням положень 
ст. 75 КК України.

Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 1 ст. 263 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, безпідставного неврахування обставин, які пом`якшують покарання, необхідності пом`якшення засудженому покарання, в тому числі із застосуванням положень 
ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання, зокрема і в аспекті недоцільності звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких; дані про особу засудженого, зокрема те, що він раніше не судимий, характеризується посередньо, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, притягався до адміністративної відповідальності, вчинив умисний тяжкий злочин, який за своїм характером в умовах воєнного стану представляє особливу суспільну небезпеку.
Також суд врахував, що засуджений повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, щиро розкаявся, а також взяв до уваги досудову доповідь, складену Хмельницьким районним відділом № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно з якою ризики вчинення останнім повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства є середніми. На думку органу пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, умови його життєдіяльності, відносини у суспільстві, його виправлення без ізоляції від суспільства можливе, оскільки це не буде становити високого ризику небезпеки для оточення.
Разом з тим, відповідно до витягу з оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, проведеної тим же органом з питань пробації з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, ОСОБА_5 раніше засуджувався до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, та звільнявся від відбування покарання з випробуванням, а тому рівень впливу історії правопорушень на його протиправну поведінку оцінюється як високий, а ризик (завдання) шкоди життю і здоров`ю - середній. У вирішенні проблем ОСОБА_5 використовує неадекватні стратегії, які несуть загрозу або шкоду для оточуючих.
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що місцевим судом під час призначення покарання безпідставно не враховано висновок органу пробації.
Крім цього, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, що пом`якшує йому покарання, а обставин, які б обтяжували покарання, не встановлено. 
Таким чином, місцевий суд врахував характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженого, позицію прокурора та висновок органу з питань пробації щодо середніх ризиків вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб, й дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правомірно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України, у мінімальному розмірі.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою засудженого, яка за змістом і доводами здебільшого є аналогічною доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Колегія суддів касаційного суду убачає, що покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року. 
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3