УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 933/177/25
Провадження № 51-510 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого 
ОСОБА_5 на вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Доброводи Збаразького району Тернопільської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі положень ст. 58 КК України замінено ОСОБА_5 призначене покарання у виді 2 років позбавлення волі на 2 два роки службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 20 %.
Ухвалено, що під час відбування покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому у строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем Збройних сил України, 04 лютого 2025 року о 10:50 по вулиці Космонавтів, 77-Б в селі Шостаківка Новодонецької селищної громади Краматорського району Донецької області, керуючи автомобілем «NISSAN» моделі «D22 DOUBLE CАВ 4х4», в порушення вимог п.п. 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху, діючи необережно, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху; для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб та почав здійснювати рух заднім ходом, під час якого на вказаній ділянці прилеглої території лівою задньою частиною керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стояла позаду вказаного автомобіля, на відстані приблизно від 2 до 3 метрів від його задньої частини. 
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень померла. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу захисника було залишено без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_5 - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість в частині призначення додаткового покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вважає, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами призвело до суворості покарання, оскільки ОСОБА_5 є водієм військової частини, й застосування до нього додаткового покарання позбавить його можливості виконувати службові обов`язки
Також суди не врахували в повному обсязі, що в період воєнного стану існує дефіцит водіїв, а стан здоров`я ОСОБА_5 (втрата 25 відсотків професійної працездатності по захворюванню, пов`язаному з захистом Батьківщини, та захворювання, пов`язані з проходженням військової служби) перешкоджає виконанню будь-яких інших завдань.
Окрім того, суди не звернули увагу і не врахували, що ОСОБА_5 як військовослужбовець має високу мотивацію щодо служби в Збройних Силах України, сумлінно виконує посадові обов`язки, оскільки, будучи багатодітним батьком та маючи підстави для відстрочки від мобілізації за сімейними обставинами, ухвалив рішення захищати Батьківщину за власним бажанням.
На думку захисника, вказані обставини є достатніми підставами для не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. 
Що стосується доводів касаційної скарги про суворість призначеного засудженому покарання у зв`язку із застосуванням до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи. 
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Такий висновок був зроблений з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків - смерті людини.
На думку колегії суддів касаційної інстанції, такі висновки суду з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, тощо. Ці обставини потребують врахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання. 
Не вбачаються достатніми для не застосування указаного вище додаткового покарання й доводи захисника, які стосуються обставин проходження засудженим військової служби.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового виду покарання, у касаційній скарзі не наведено.
Апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, погоджуючись з висновками суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав ставити під сумнів зазначені вище висновки судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3