УХВАЛА
12 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 686/23487/25
провадження № 61-3123ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, представник Верховний Суд, про відшкодування шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Держави Україна, представник Верховний Суд, про відшкодування шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Держави Україна, представник Верховний Суд, про відшкодування 20 000 000,00 грн моральної шкоди.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 25 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 30 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2026 року заяву про самовідвід задоволено. Відведено суддів Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І. від розгляду справи № 686/23487/25.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду 26 січня 2026 року заяву про самовідвід задоволено. Відведено суддів Спірідонову Т. В., Гринчука Р. С., Костенка А. М. від розгляду справи № 686/23487/25.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду 26 січня 2026 року заяву про самовідвід суддів задоволено. Відведено суддів П`єнту І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І. від розгляду справи № 686/23487/25.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року залишено без розгляду та повернуто ОСОБА_1 .
Застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу 
в розмірі 998,40 грн та стягнуто з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.
02 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року (надійшла до суду 10 березня 2026 року), в якій просить суд: скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду апеляційної інстанції 
є незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки «вона являється доказом катування його відмовою у здійсненні правосуддя».
Вказує, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права, з повним ігноруванням судом обставин, що мають значення для справи, повною невідповідністю висновків суду обставинам справи, 
в тому числі імперативних вимог щодо суддів та судів у статті 265 ЦПК України, оскільки суд не міг за власною ініціативою приймати рішення, яке не було заявлено в апеляційній скарзі, чим порушив принципи диспозитивності, рівності 
і змагальності сторін, верховенства права і правової визначеності, у тому числі 
і застосування до заявника заходу процесуального примусу у вигляді штрафу.
Щодо касаційної скарги на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи. 
Як встановлено з матеріалів касаційного провадження, суд апеляційної інстанції не переглядав по суті справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року слід відмовити.

Щодо касаційної скарги на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 356 ЦПК України закріплена форма і зміст апеляційної скарги.
Частиною першою, другою статті 44 ЦПК України закріплено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі 
№ 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні 
у виступах учасників судового процесу та їх представників. Використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), 
а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями 
в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.
Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 
і № 18589/02)).
Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити цю скаргу без розгляду або повернути скаргу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького апеляційного суду 
з апеляційною скаргою.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 використав лексику, яка не притаманна для написання ділових документів, зокрема апеляційних скарг, а саме застосовує такі висловлювання: 
«Хмельницький міськрайонний суд (гордий та незалежний суд, що незалежний як від рішень ЄСПЛ, так і від норм національного законодавства та законів логіки 
і здорового глузду), виконуючи волю монопольного тотальнокорумпованого політичного режиму на триваюче катування відмовою у здійсненні правосуддя та завдання мені якнайбільшої шкоди, внаслідок картельної змови, виніс явно замовне незаконне рішення…»;
«Суд з особливою зухвалістю і винятковим цинізмом зумисно допустив істотне порушення вимог цивільного процесуального закону…»;
«З особливою зухвалістю та винятковим цинізмом суд порушив всі принципи українського правосуддя»;
«…внаслідок картельної змови українського правосуддя…»;
«...з метою приховування картельного свавілля приєднано до матеріалів адміністративної справи та не закрито до сьогоднішнього дня, що є доказом як картельного свавілля українського правосуддя, так і катування мене відмовою 
у здійсненні правосуддя, а фактично тактикою державного терору»;
«Суддя Хмельницького міськрайонного суду Трембач О. Л., виконуючи замовлення картелю українського правосуддя…».

Враховуючи зазначені висловлювання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував вимоги статті 44 ЦПК України, та повернув апеляційну скаргу заявнику.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, у якій він, з поміж іншого, демонструє зневажливе ставлення щодо суддів і до судової системи загалом, становить очевидну неповагу, свідчить про зухвалість, відтак не спрямоване на ефективний захист його прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод 
у здійсненні судочинства.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що з метою запобігання зловживанню в подальшому ОСОБА_1 його процесуальними правами необхідно застосувати до нього заходи процесуального примусу, зокрема стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 998,40 грн.
Відповідно до частини шостої статті 148 ЦПК України суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.
Верховний Суд зазначає, що повернення апеляційної скарги не позбавляє 
ОСОБА_1 права звернутися до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга необґрунтованою.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 
2026 року у вищевказаній справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду 
від 10 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, представник Верховний Суд, про відшкодування шкоди відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк