УХВАЛА

03 березня 2026 року

м. Київ

справа № 127/34914/24 

провадження № 61-2323ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Арбітражного керуючого Гонти Оксани Анатоліївни про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

1. Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 03 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Арбітражного керуючого Гонти О. А. про стягнення грошових коштів визнав неподаною та повернув позивачу.

2. Ухвалою від 22 квітня 2025 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області
від 03 грудня 2024 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала.

3. Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року.

4. 18 листопада 2025 року Вінницький апеляційний суд ухвалою визнав наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року неповажними, залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на вказану ухвалу та надав заявнику строк для усунення недоліків. Заявнику необхідно було надати докази сплати судового збору, а також заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій зазначити інші поважні причини для поновлення такого строку (за їх наявності) разом із доказами на їх підтвердження.

5. Вінницький апеляційний суд ухвалою від 07 січня 2026 року відмовив
у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року.

6. Постановлюючи зазначену ухвалу апеляційний суд керувався тим,
що ОСОБА_1 не навів та не надав достатніх доказів поважності причин пропуску встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

7. 18 лютого 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав
до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду
від 07 січня 2026 року.

8. У касаційній скарзі заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права та помилково відмовлено у відкритті апеляційного провадження, адже зазначені заявником причини пропуску строку на апеляційне провадження є поважними. 

9. Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

10. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

11. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

12. Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

13. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

14. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

15. Відповідно до статті 354 ЦПК Україниапеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. 3. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

16. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

17. Отже, передбачений статтею 354 ЦПК України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

18. Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року). 

19. Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (пункти 74, 75 постанови Верховного Суду від 08 квітня 2024 року 
у справі № 752/8449/20).

20. Вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.

21. Сам факт повернення апеляційної скарги не є поважною причиною пропуску строку, однак при вирішенні питання про поважність наведених скаржником причин суд має враховувати також і ті обставини, які стали підставою для повернення попередньо поданої апеляційної скарги, а також характер процесуальної поведінки скаржника щодо виконання своїх обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 640/18290/19).

22. Встановивши, що заявник не вжив заходів та залежних від нього дій щодо усунення недоліків вперше поданої апеляційної скарги, а також не навів інших причин поважності пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови
у відкритті апеляційного провадження.

23. Доводи, якими заявник мотивує касаційну скаргу, не можуть слугувати підставами для скасування судового рішення апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на незгоді з висновками суду щодо встановлених обставин справи та відносяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, яким вже була надана належна оцінка апеляційним судом.

24. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

25. Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права»,
що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

26. Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

27. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

28. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня
1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

29. Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається,
що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанції пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України є очевидним
і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення,
тому у відкритті касаційного провадження суд відмовляє.

30. Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк