ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 лютого 2026 року

м. Київ
справа № 521/26013/23
провадження № 61-14592св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрова Тетяна Андріївна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Дар`я Станіславівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Назарової М. В., Кострицького В. В., Карташова О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрова Т. А. (далі - приватний нотаріус Дімітрова Т. А.), про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення.
Позов обґрунтовано тим, що з 28 березня 1992 року до 19 грудня 2017 року він і ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі. 
19 грудня 2005 року вони вирішили придбати квартиру у новобудові та ОСОБА_2 уклала з промислово-будівельною групою «Інтострой» (далі - ПБГ «Інтострой») договір про дольову участь в будівництві житла № 3-06/40-03, предметом якого є квартира, загальною площею 100,71 кв.м, на АДРЕСА_1 . Того самого дня було підписано додаток № 1 до договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року, в якому викладено вимоги щодо якості та стану квартири на час її передачі пайовику.
Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору вартість дольової участі ОСОБА_2 у будівництві квартири склала 289 893,74 грн, що еквівалентно 57 404,70 дол. США.
Вказані кошти вони з відповідачкою внесли на рахунок забудовника 28 грудня 2005 року за прибутковим касовим ордером. Будівництво житла здійснювалося протягом п`яти років.
Згідно з актом прийому-передачі квартири від 11 листопада 2010 року ПБГ «Інтострой» передала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .
Виконавши ремонт, вони вселилися у вказану квартиру в 2011 році.
Включно до 2021 року він мав доступ до спільної квартири, мав у користуванні окрему кімнату, в якій зберігав особисті речі.
У серпні-вересні 2022 року він запропонував ОСОБА_2 добровільний поділ майна подружжя, однак вона змінила замок у квартирі та від подальшого спілкування відмовилася.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 349217321 від 05 жовтня 2023 року власником квартири з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2640064251100, загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 52,2 кв. м, яка розташована за адресою: квартира АДРЕСА_3 , з 31 березня 2011 року є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 березня 2011 року.
Незважаючи на це, позивач вважає, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.
У серпні 2023 року він звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про поділ майна - квартири, та йому стало відомо, що 02 вересня 2022 року ОСОБА_2 передала її до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛК 2022» (далі - ТОВ «ОЛК 2022»), керівником якого є ОСОБА_3 , за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1550, 1551, та протоколу загальних зборів, серія та номер 1540, 1541. 
У зв`язку з цим запис про право власності ОСОБА_2 у Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 29 вересня 2022 року на підставі перенесеного до новоствореного об`єкта нерухомого майна.
На його думку, приватний нотаріус Дімітрова Т. А. повинна була відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка була керівником ТОВ «ОЛК 2022», у посвідченні акта приймання-передачі нерухомого майна - спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ОЛК 2022» 02 вересня 2022 року, та у засвідченні підписів у протоколі загальних зборів ТОВ «ОЛК 2022» «Про визначення розміру статутного капіталу та розміру часток учасників товариства» у зв`язку з відсутністю письмової, нотаріально посвідченої його (позивача) згоди на відчуження майна.
Припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру та реєстрацію переходу права власності на неї за ТОВ «ОЛК 2022» 22 вересня 2022 року здійснено державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко А. А. (далі - державний реєстратор Карпенко А. А.) без перевірки наявності його (позивача) письмової нотаріально посвідченої згоди на відчуження вказаного майна.
Крім того, 20 липня 2023 року рішенням загальних зборів ТОВ «ОЛК 2022» зменшено статутний капітал та за актом прийому-передачі № 3537, 3538 ТОВ «ОЛК 2022», від імені якого діяв ОСОБА_4 , передано спірну квартиру ОСОБА_3 , яка є його з ОСОБА_2 дочкою. 
09 вересня 2023 року ОСОБА_2 передала частку у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» іншому учаснику товариства - ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу частки майнових прав.
Наголошував на тому, що будь-якої письмової згоди на відчуження квартири ні під час шлюбу, ні після його розірвання, в будь-який спосіб він не надавав.
Відповідачки не визнають його право на частку у спільному сумісному майні подружжя, з 2022 року обмежують йому доступ до вказаної квартири.
Враховуючи викладене та посилаючись на положення статей 15, 16, 317, 319, 387, частини першої статті 386 та частини другої статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просив суд:
- визнати спільною сумісною власністю подружжяОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ;
- витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ;
- вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3 ;
- стягнути понесені судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незважаючи на факт набуття майна під час шлюбу, суд повинен встановити також і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, натомість в матеріалах справи відсутні докази внесення позивачем грошових коштів згідно з договором про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року і надані ним докази такого не підтверджують. Також в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем ремонту в спірній квартирі та його проживання у ній, оскільки він зареєстрований за іншою адресою.
Віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ, тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, і вимога про встановлення об`єкта нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя не є належним способом захисту відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Місцевий суд вважав необґрунтованим посилання позивача на неправомірність дій приватного нотаріуса Дімітрової Т. А. щодо засвідчення підписів в акті приймання - передачі нерухомого майна, оскільки при засвідченні справжності підписів на документах не відбувається перевірка нотаріусом належності частки на праві власності особі, яка її відчужує, правомочності щодо такого передання, згоди другого з подружжя, тощо.
Акти приймання-передачі як первинні документи не мають ознак правочину у розумінні статті 202 ЦК України, тому не підлягають визнанню недійсними.
Крім того, позивачем не надано доказів на оскарження дій приватного нотаріуса щодо засвідчення підписів в акті приймання-передачі нерухомого майна та протоколі загальних зборів від 02 вересня 2022 року або рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «ОЛК 2022».
Що стосується витребування нерухомого майна на користь позивача та ОСОБА_2 , то остання не уповноважувала позивача представляти її інтереси.
Оскільки позивач не має статусу співвласника спірної квартири, тому позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними та можуть бути пред`явлені після вирішення спору про поділ майна та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.
Щодо вселення позивача у спірну квартиру, то позивач не надав доказів звернення до правоохоронних органів з приводу перешкоджання йому в користуванні спірною квартирою, в якій він не був навіть зареєстрований.
Суд першої інстанції застосував положення статей 60, 61, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 368 ЦК України, практику Верховного Суду. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . Витребувано 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано доведеністю позивачем обставин належності спірної квартири йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Оскільки ОСОБА_2 протилежного суду не довела, зазначені обставини презюмуються відповідно до статті 60 СК України. Спростування зазначеної презумпції є процесуальним обов`язком відповідачки, тоді як належних та допустимих доказів у розумінні вимог статей 77, 78 ЦПК України щодо укладення та виконання договору про дольову участь у будівництві спірної квартири від 19 грудня 2005 року за власні кошти відповідачки, в своїх інтересах, а не в інтересах сім`ї, остання суду не надала.
Оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільного сумісного майна (спірної квартири), а частки подружжя у такому майні вважаються рівними, тому доводи ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя є обґрунтованими, а його позов у вказаній частині підлягає задоволенню шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частини спірної квартири, що відповідає змісту його порушеного права, є ефективним способом захисту та стосується його вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя.
Внесення 02 вересня 2022 року ОСОБА_2 як титульним володільцем спірної квартири до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022» за актом приймання-передачі нерухомого майна вже після розірвання шлюбу сторін не відповідає вимогам частин першої, другої статті 369 ЦК України, так як позивач не надав згоду на відчуження спільного сумісного майна подружжя у такий спосіб.
Оскільки в подальшому загальними зборами учасників ТОВ «ОЛК 2022» ОСОБА_3 виключено зі складу учасників з передачею їй майнового внеску із статутного капіталу товариства у вигляді спірної квартири, то 1/2 частка спірної квартири має бути витребувана на користь позивача. 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Обґрунтованість доводів позивача щодо належності йому частки у спільній сумісній власності обумовлює захист його право як власника 1/2 спірної квартири шляхом витребування цієї частки від останнього набувача та вселення позивача як власника до спірної квартири.
Таке вселення до спірної квартири цілком узгоджується зі змістом статей 316, 317, 319 ЦК України, які беззаперечно закріплюють володіння, користування і розпорядження належним йому майном, а також є забезпеченням позивачу, як власнику, рівних умов здійснення своїх прав, що гарантується державою.
Оскільки наразі за позивачем в межах заявлених ним позовних вимог та вимог апеляційної скарги визнається право власності на 1/2 частки спірної квартири, то визнаючи обґрунтованими його вимоги про вселення, слід зауважити, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
Позивачем заявлена вимога про вселення як співвласником спірного майна, що не потребує окремо доведення його права на проживання.
Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦК України є підставою для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
При цьому у задоволенні позову в частині вимоги до ОСОБА_5 про витребування на її користь 1/2 частки квартири від ОСОБА_3 відмовлено з підстав невідповідності такої вимоги змісту порушеного права позивача. Крім того, ОСОБА_2 не уповноважувала позивача на захист її прав в суді.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20 листопада 2025 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Д. С., звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.
Вимоги ухвали Верховного Суду від 27 листопада 2025 року виконано.
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 521/26013/23, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Д. С., про зупинення виконання та зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року до закінчення касаційного провадження.
30 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 521/26013/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Д. С., просять скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року та залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року.
Відповідачки не оскаржують постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає це судове рішення у вказаній частині. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявники зазначають неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16, у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 910/12258/17, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 21 вересня 2023 року у справі № 357/9482/21, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства, вийшов за межі позовних вимог, заявлених позивачем, самостійно обравши підстави та предмет позову, порушивши положення статей 13, 367 ЦПК України.
Вимога ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не є належним самостійним способом захисту цивільних прав і повинна розглядатися в сукупності з іншими вимогами, наприклад, при вирішенні питання про визнання права власності, визначення порядку користування, поділу майна чи інших похідних вимог. Однак, такі вимоги позивачем заявлені не були.
Апеляційний суд не врахував, що відсутність письмової згоди ОСОБА_1 на розпорядження грошовими коштами для придбання спірної квартири вказує на те, що вони належали особисто ОСОБА_2 , яка не мала наміру на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна з метою набуття такого майна у спільну сумісну власність.
На момент пред`явлення позову у справі, що переглядається, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022» за № 1550, 1551 від 02 вересня 2022 року; договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» від 09 вересня 2022 року; акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» за № 1568, 1569 від 09 вересня 2022 року, - в судовому порядку недійсними не визнані, відповідні дії нотаріуса та державного реєстратора не оскаржувались.
Надаючи оцінку правомірності дій приватного нотаріуса Дімітрової Т. А. при засвідченні підписів в акті приймання-передачі нерухомого майна, слід звернути увагу на те, що акти приймання-передачі не мають ознак правочину у розумінні статті 202 ЦК України, а є лише первинними документами, тому не підлягають визнанню недійсними. Тобто до таких документів не можуть застосовуватися положення статей 203, 215 та 216 ЦК України.
На переконання відповідачок, ОСОБА_1 ніколи не був власником квартири  АДРЕСА_3 , а тому не може заявляти вимоги про витребування цього майна. Крім того, такі вимоги мають розглядатися після вирішення спору про поділ майна подружжя та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Оскільки позивач не є власником спірної квартири та не проживає в ній за власним бажанням тривалий час, в квартирі відсутні його речі, участі у сплаті житлово-комунальних послуг він не бере, а тому він і не має права використовувати це приміщення для проживання, у зв`язку із чим вимоги про його вселення у квартиру є безпідставними.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 29 грудня 2025 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Д. С., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року - без змін.
Відзив мотивовано таким.
Доводи представника відповідачок про вихід суду апеляційної інстанції за межі заявлених позовних вимог (про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення) - необґрунтовані.
Заявлені позовні вимоги, зокрема про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, є належним та ефективним способом захисту в контексті спірних правовідносин. Визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири не суперечить змісту позову та доводам, викладеним у позовній заяві на підтвердження обставин того, що вказана квартира є спільної сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та рівності їх часток у вказаному об`єкті нерухомого майна.
Зазначені обставини ОСОБА_2 під час розгляду справи не спростувала.
Визнаючи неналежність обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції не врахував, що не виключається звернення одного з подружжя при наявності спору з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі, що давало апеляційному суду право визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Відповідачка ОСОБА_2 не надавала суду першої інстанції відзив на позов і не доводила, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.
Оскільки спірну квартиру набуто під час перебування у шлюбі, вона є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_6 . Зазначене створює презумпцію в силу вимог статті 60 СК України, спростувати яку мала саме відповідачка ОСОБА_2 .
Вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину квартири є такою, що відповідає змісту його порушеного права, є ефективним способом захисту та цілком охоплюється його первісною вимогою про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя.
Відповідачки безпідставно наполягали на необхідності оскарження позивачем всіх дій та правочинів від передачі спірної квартири в статутний капітал ТОВ « ОЛК 2022» до передачі квартири від Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЙ БАС» (далі - ТОВ «МАЙ БАС») ОСОБА_3 .
Натомість власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
З огляду на зміст статей 316, 317, 319 ЦК України позивачу не потрібно доводити належне йому право на вселення до спірної квартири, так як окремо держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
28 березня 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Овідіопольського райвиконкому Одеської області, актовий запис № 18, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1, а. с. 10).
Вказаний шлюб було розірвано 19 грудня 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1, а. с. 14).
19 грудня 2005 року ОСОБА_2 (пайовик) уклала договір про дольову участь в будівництві житла № 3-06/40-03 з ПБГ «Інтострой» (підприємство), відповідно до якого зобов`язалася прийняти дольову участь у будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом фінансування цього будівництва в обсязі та порядку, передбачених цим договором, а підприємство зобов`язалося побудувати житловий будинок та після прийняття житлового будинку до експлуатації, передати у власність пайовику квартиру, вартість якої пропорційна сумі дольової участі пайовика в будівництві житлового будинку та відповідає вимогам, вказаним в статті 2 договору.
Згідно з пунктами 2.1.1., 2.1.2. статті 2 договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року № 3-06/40-03 загальна площа квартири, розташованої на шостому поверсі, після закінчення будівництва житлового будинку повинна складати 100,71 кв. м, кількість, кімнат - три, секція № 3, будівельний номер квартири АДРЕСА_4 .
19 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та ПБГ «Інтострой» підписано додаток № 1 до договору про пайову участь в будівництві житла, укладеного 19 грудня 2005 року, в якому викладені вимоги щодо якості та стану квартири на час її передачі пайовику (т. 1, а. с. 71).
Відповідно до пунктів 3.1., 3.3. договору про дольову участь в будівництві житла від 19 грудня 2005 року № 3-06/40-03 вартість пайової участі в будівництві квартири ОСОБА_2 становить 289 893,74 грн, що еквівалентно 57 404,70 дол. США на час укладання договору, виходячи з вартості одного квадратного метра житла в еквіваленті 570 дол. США (т. 1, а. с. 11-12).
Згідно з актом прийому-передачі від 11 листопада 2010 року ПБГ «Інтострой» передало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 13).
17 березня 2011 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 (т. 2, а. с. 171).
Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 жовтня 2023 року № 349217321 власником квартири з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2640064251100, загальною площею 98,4 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_6 , з 31 березня 2011 року є ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 15, 16).
Відповідно до протоколу № 1 установчих зборів засновників ТОВ «ОЛК 2022» від 02 вересня 2022 року № 1540, 1541 ОСОБА_2 обрано головою установчих зборів засновників ТОВ «ОЛК 2022», створено ТОВ «ОЛК 2022» та обрано його директором ОСОБА_3 . Також сформовано статутний капітал товариства за рахунок: майнового внеску ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_3 , що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та яка оцінена одноголосним рішенням засновників в грошову суму 90 000 грн; грошового внеску ОСОБА_3 у розмірі 10 000 грн за рахунок її власних грошових коштів; розподілено частки у статутному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_2 володіє часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 90 % номінальною вартістю 90 000 грн; ОСОБА_3 володіє часткою в статутному капіталі товариства у розмірі 10 % номінальною вартістю 10 000 грн. Справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 засвідчено приватним нотаріусом Дімітровою Т. А. (т. 2, а. с. 172).
02 вересня 2022 року за актом прийому-передачі нерухомого майна № 1550, 1551 між ОСОБА_2 та ТОВ «ОЛК 2022» в особі директора ОСОБА_3, підписи яких засвідчено приватним нотаріусом Дімітровою Т. А., ОСОБА_2 передала, а ТОВ «ОЛК 2022» в особі директора ОСОБА_3 , прийняло нерухоме майно у якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022», а саме - квартиру АДРЕСА_3 . (т. 2, а. с. 173).
Запис про право власності ОСОБА_2 в реєстрі прав на нерухоме майно погашено 29 вересня 2022 року (т. 1, а. с. 16).
На підставі рішення державного реєстратора Карпенко А. А. 29 вересня 2022 року власником спірної квартири стало ТОВ «ОЛК 2022» (т. 2, а. с. 196).
Припинення власності (реєстрації переходу права власності - повне відчуження) від ОСОБА_2 до ТОВ «ОЛК 2022» було зареєстроване державним реєстратором Карпенко А. А. 29 вересня 2022 року.
Згідно з актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022», укладеному 09 вересня 2022 року за № 1568, 1569 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підписи яких засвідчено приватним нотаріусом Дімітровою Т. А., у зв`язку з укладенням 09 вересня 2022 року договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022», ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022» у розмірі 90 %, яка в грошовому еквіваленті становить 90 000 грн (т. 2, а. с. 24).
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 до ТОВ «ОЛК 2022» від 20 липня 2023 року остання просила виключити її зі складу учасників (засновників) ТОВ «ОЛК 2022» (т. 2, а. с. 51).
Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 20 липня 2023 року, який на підставі протоколу № 1/18-07 загальних зборів учасників ТОВ «ОЛК 2022» від 18 липня 2023 року, увійшов до складу учасників товариства, а ОСОБА_3 з 18 липня 2023 року була звільнена з посади директора товариства, він надав згоду на виключення зі складу засновників (учасників) ТОВ «ОЛК 2022» ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 42, 52).
Відповідно до протоколу № 1/20-07 загальних зборів учасників ТОВ «ОЛК 2022» від 20 липня 2023 року виключено зі складу учасників товариства ОСОБА_3 з передачею їй майнового внеску із статутного капіталу товариства. (т. 2, а. с. 176).
За актом прийому-передачі № 3537, 3538 20 липня 2023 року ТОВ «ОЛК 2022», від імені якого діяв ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передано квартиру АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 175).
26 липня 2023 року державним реєстратором Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Скакун С. О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 190, 197, 199).
28 липня 2023 року назву ТОВ «ОЛК 2022» змінено на ТОВ «МАЙ БАС» (т. 2, а. с. 63).
Згідно з актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «МАЙ БАС» № 4512, 4513 від 05 вересня 2023 року ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «МАЙ БАС» у розмірі 33 %, яка в грошовому еквіваленті становить 1 650 грн (т. 2, а. с. 134).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Д. С., не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Предметом розгляду у цій справі є три позовні вимоги: 1) про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя; 2) про витребування цієї квартири на користь позивача і 3) про вселення позивача у цю квартиру. 
Щодо позовної вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, третя, четверта статті 65 СК України).
Положеннями частини першої статті 69 СК України визначено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Конструкція норми частини третьої статті 368 ЦК України і норми статті 60 СК України вказує на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. 
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. 
Заінтересована особа може довести, що хоча майно і було придбано у шлюбі, проте за його (її) особисті кошти. У цьому разі презумпцію права спільної сумісної власності на це майно буде спростовано. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такі висновки узгоджуються зі змістом постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У відповідності до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то таке майно або його вартість враховується при поділі.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, доводам сторін, вірно встановивши фактичні обставини спору, зробив обґрунтовані висновки про те, що спірне майно - квартиру АДРЕСА_3 , сторони справи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набули за час шлюбу і воно є їх спільною сумісною власністю.
Презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачка ОСОБА_2 не спростувала, оскільки не довела належними та допустимими доказами, що набула майно за особисті грошові кошти та в особистих інтересах. 
Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_2 про необхідність доведення саме позивачем своєї участі у придбанні спірної квартири власними коштами та здійснення судом оцінки його доходів на предмет можливості інвестувати у будівництво та ремонтні роботи у квартирі.
Аргументи касаційної скарги у цій частині зводяться до припущень заявників й спростовуються вищенаведеними нормами матеріального права, доказами у справі, а тому відхиляються Верховним Судом. Суду заборонено ухвалювати рішення на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/4498/19 (провадження № 61-13723св21), зазначено про те, що частка у праві спільної власності на річ є одночасно часткою у праві та ідеальною часткою в речі. 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а саме набуття спірної квартири у період перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності, то частки подружжя у такому майні вважаються рівними і воно підлягає поділу між ними.
Враховуючи викладене, апеляційний суд правомірно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , та обґрунтовано зазначив, що такий спосіб захисту є ефективним та цілком охоплюється його вимогою про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя.
Колегія суддів констатує, що задоволення позову у вказаній частині щодо поділу майна у такий спосіб відповідає змісту порушеного права позивача як співвласника спільного сумісного майна подружжя та не суперечить судовій практиці вирішення подібних спорів (див. постанову Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 753/4498/19, провадження № 61-10250св23).
Щодо позовних вимог про витребування спірної квартири на користь позивача та його вселення
Для відновлення порушеного права власності на спірну квартиру позивач заявив вимоги про її витребування від кінцевого набувача та вселення до спірної квартири. 
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз цих норм свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Встановлено, що 02 вересня 2022 року ОСОБА_2 внесла до статутного капіталу ТОВ «ОЛК 2022» квартиру АДРЕСА_3 у вигляді майнового внеску, у результаті чого запис про право власності ОСОБА_2 в реєстрі прав на нерухоме майно погашено 29 вересня 2022 року, а новим власником спірної квартири стало ТОВ «ОЛК 2022», директором якого була ОСОБА_3 .
09 вересня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу частки ( ОСОБА_2 ) у статутному капіталі ТОВ «ОЛК 2022».
У подальшому 18 липня 2023 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора ТОВ «ОЛК 2022», а 20 липня 2023 року її виключено зі складу учасників товариства з передачею їй квартири АДРЕСА_3 як майнового внеску із статутного капіталу товариства.
26 липня 2023 року здійснено державну реєстрацію прав на вказану квартиру за ОСОБА_3 .
Ураховуючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як така, що придбана ними у період шлюбу, відчуження належної позивачу частки у квартирі та без його згоди є порушенням прав позивача як співвласника вказаного майна.
Подібний висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у справі від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).
За таких обставин порушене право власності позивача підлягає захисту.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зазначено про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Згідно з пунктами 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
Враховуючи викладене, витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності, є допустимим. 
Отже, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушено тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то віндикаційний позов є належним способом захисту, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і володіння позивачем майном буде відновлено. 
Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Встановивши, що 1/2 частка спірної квартири набута ОСОБА_3 без відповідної правової підстави, оскільки ОСОБА_1 як співвласник указаного майна не надавав згоду на її відчуження, що не відповідає вимогам частин першої, другої статті 369 ЦК України і частини третьої статті 65 СК України, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування 1/2 частки квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .
При цьому апеляційний суд надав оцінку обставинам набуття спірної квартири дочкою позивача та відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , якій не могло бути невідомо про належність квартири батькам на праві спільної сумісної власності, констатувавши фактично про недобросовісність дій ОСОБА_3 як набувача частки позивача у майні.
Також, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом його вселення до спірної квартири.
У постанові від 28 лютого 2018 року Верховний Суд, розглянувши справу № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18) за позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, дійшов таких висновків: 
- «частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб; 
- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства; 
- суд установив, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, відповідно до статей 319, 321 ЦК України;
- позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, суперечить нормам частини другої статті 405 ЦК України».
У справі, що переглядається у касаційному порядку, встановлено, що квартиру було придбано сторонами у справі під час шлюбу, відповідно, ця квартира є спільним сумісним майном подружжя, тому позивач, як співвласник цього майна, згідно зі статтями 319, 321 ЦК України може порушувати питання про усунення перешкод у реалізації цього права, фактично незалежно від реєстрації за ним права власності на 1/2 частини цієї квартири.
Посилання відповідачок на те, що позивач не є власником спірної квартири та не проживає в ній за власним бажанням тривалий час, у квартирі відсутні його речі, участі у сплаті житлово-комунальних послуг він не бере, а тому він і не має права використовувати це приміщення для проживання, - безпідставні, суперечать висновкам, зробленим апеляційним судом, з якими погодився Верховний Суд, щодо спільного набуття квартири ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, та не можуть бути підставою для позбавлення позивача речових прав на належну йому частину квартири.
Доводи відповідачок про те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, з огляду наступне.
Висновки суду апеляційної інстанції, які зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що викладені у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
У іншому, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, зроблені обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів наданих сторонами. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, тому її, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Дукіна Дар`я Станіславівна, залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк