УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 734/2335/25
провадження № 51- 1218 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 вересня 
2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 січня 2026 року,
встановив:
За вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 вересня 
2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, раніше судимого вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2024 року за ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України 
(далі -КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 
1 рік. На підставі статей 71, 72 КК, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2024 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
Цивільний позов прокурора задоволено - стягнуто з ОСОБА_4  на користь Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області 102068 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу (державі) внаслідок незаконного зайняття рибним добувним промислом, що заподіяло істотну шкоду.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 , 03 квітня 2025 року, близько 15:20, маючи на меті протиправний умисел на зайняття рибним добувним промислом, перебуваючи на р. Десна, неподалік м. Остер Чернігівської області (орієнтовні координати 50°55'35.2"N 30°49'57.0"Е), на надувному гумовому човні, діючи з порушенням вимог статей 12, 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 34, 52-1, 63 Закону України «Про тваринний світ», за допомогою сіток, добування (вилов) водних біоресурсів якими, відповідно до п.п. 1 п. 2 розділу III, п.п. 1 п. 1 розділу IV та п.п. 11 п. 5 розділу IV Правил любительського і спортивного рибальства, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19 вересня 2022 року № 700, заборонено, без належних документів та дозволу на вилов водних біоресурсів, діючи умисно, з корисливих мотивів, здійснив незаконне добування великої кількості риби загальною кількістю 65 штук наступних видів: плітка звичайна - 
57 шт, лящ - 4 шт, карась сріблястий - 4 шт, чим завдав істотну екологічну шкоду навколишньому природному середовищу (державі) на загальну суму 102068,00 грн.
Чернігівськийапеляційний суд ухвалою від 12 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вищезазначений вирок суду без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку у цій частині. Обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, зокрема, що суд, під час призначення покарання, не повною мірою врахував повне визнання ним вини, щире каяття та стан його здоров`я, а тому вважає, що є підстави для пом`якшення йому покарання. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4  у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 249 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Колегія суддів вважає, що вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано у повному обсязі.
Так, місцевий суд, під час призначення покарання ОСОБА_4 , врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК, є кримінальним проступком, ставлення обвинуваченого до вчиненого та його особу, який раніше судимий, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що його обтяжують. 
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 249 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік із застосуванням положень статей 71, 72 КК, врахувавши те, що за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2024 року ОСОБА_4 був засуджений за ч. 1 ст. 382 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, й остаточно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , надав на них вичерпні відповіді та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Так, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК в повній мірі, встановив належним чином і врахував всі обставини, які мають бути врахованими при призначенні особі покарання, та дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у виді позбавлення волі. 
При цьому, апеляційний суд зазначив, що наявність пом`якшуючих обставин, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , стан його здоров`я, не є безумовними підставами для призначення більш м`якого покарання, враховуючи те, що суд першої інстанції під час призначення покарання врахував всі вищезазначені обставини, тому доводи про суворість покарання є необгрунтованими. 
Колегія суддів ВерховногоСуду також вважає, що за встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, призначенеОСОБА_4 покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
На переконання Суду, при призначенні засудженому покарання судами попередніх інстанцій з достатньою повнотою враховано наведені у касаційній скарзі обставини, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
За обставин цього кримінального провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 вересня 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 січня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3