ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 642/2823/24
провадження № 61-486св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Тимошенко Людмила Володимирівна, на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 липня 2025 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 
2025 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П., Яцини В. Б.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 2021 року по 2024 рік та має з нею спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3. Посилався на те, що їхня сім`я проживала у будинку його матері. За час спільного проживання дружина залишала малу дитину на старшу доньку, а також взагалі без нагляду. Діти були голодні, неохайні, а відповідачка поверталась додому у нетверезому стані, влаштовувала скандали.
4. Правоохоронні органи неодноразово складали матеріали за статтею 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 . 
5. Акцентував увагу, що відповідачка понад рік не проживає з сином, не спілкується з ним з травня 2023 року, не піклується про нього. Син перебуває під постійним доглядом батька та бабусі, які забезпечують належний рівень догляду, освіти, розвитку дитини.
6. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стислий виклад позиції відповідачки
7.  ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначала, що з позивачем вони тривалий час підтримували близькі відносини, під час яких у 2010 році народилася донька ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_1 наполягав на перериванні вагітності, з чим вона не погодилась, вони розлучилися, а коли позивач повернувся у 2019 році, сторони почали проживати разом у будинку, що належить матері ОСОБА_1 . Чоловік не працював, підприємство простоювало, позивач став дуже сильно пиячити, влаштовував сварки, не допомагав, з будинку не виходив, а вона о 5 ранку займала чергу для отримання гуманітарної допомоги. Згодом сама стала займатись такою допомогою у гуманітарній організації, одночасно працюючи з металобрухтом та годувала сім`ю.
8. Посилалася на те, що з червня 2023 року її свекруха змінила замки у будинку, заборонила їй з`являтися там та всіляко перешкоджає їй у побаченнях з сином. До теперішнього часу поведінка матері позивача не змінилася, вона забороняє їй спілкуватися з дитиною, привітати з днем народження або святами та відмовляє у зустрічах. Свекруха знайшла няню для дитини, а позивач вийшов на роботу, але сином фактично не займається. Зауважує, що мати позивача дозволила її батькам іноді бачитись з онуком, якщо вони будуть свідчити проти неї у суді. На засідання комісії з питання позбавлення її батьківських прав її не викликали.
9. На судове засідання, яке відбулося 29 квітня 2025 року, ОСОБА_2 подала через канцелярію суду заяву про те, що вона згодна з усіма позовними вимогами та просить задовольнити позов в повному обсязі. Просила дозволити їй відвідування сина ОСОБА_3 у вихідні дні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 липня 
2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
11. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина без поважних причин, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. Постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП за заявами позивача та його матері, поданими до поліції, не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт ухилення від виконання обов`язків з виховання дітей та більше свідчать про потрапляння у важкі життєві умови та обставини.
12. Судом враховано, що ОСОБА_2 категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, з яким, за її поясненнями, свідомо розлучила свекруха, що забороняє з червня 2023 року навіть наближатися до нього. Подану відповідачкою на стадії закінчення з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами заяву про те, що вона згодна з усіма позовними вимогами, але просить дозволити їй відвідування сина ОСОБА_3 у вихідні дні, суд вважав такою, що свідчить про наявність у відповідачки бажання не втрачати зв`язок з дитиною та виконувати свої батьківські обов'язки.
13. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суд першої інстанції вважав необґрунтованим.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
14. Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
15. Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 липня 
2025 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків».
16. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
17. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши, що таке позбавлення не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
18. Позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно старшої доньки не є беззаперечною підставою для задоволення поданого позову, оскільки стосується іншої дитини та не є преюдиціальним для цієї справи. Відомості про застосування ОСОБА_5 фізичного чи психічного насильства до сина, спричинення нею будь-якої шкоди здоров`ю дитини суду не надані. Висновок органу опіки та піклування правильно було визнано судом першої інстанції необґрунтованим, оскільки він не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав.
19. Проте апеляційний суд вважав, що встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
20. 10 січня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Тимошенко Л. В., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
21. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі 
№ 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 та у справі № 643/5393/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
22. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що відповідачка протягом майже двох років до моменту ухвалення судових рішень фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Вона не проживає з дитиною, не бере участі у її вихованні, не забезпечує матеріально, не цікавиться станом здоров`я, навчанням та умовами проживання сина. Дитина повністю перебуває на утриманні та під опікою батька, з яким має сталий емоційний зв`язок, а матір фактично втратила у житті дитини будь-яку реальну присутність.
23.  ОСОБА_2 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП, не має постійного місця проживання, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, перебуває у нестабільних побутових умовах, проживає у різних осіб, що створює очевидну загрозу для фізичного та психологічного благополуччя дитини, на підтвердження чого були надані відповідні докази.
24. Позивач акцентує увагу на необхідності урахування того, що ОСОБА_2 вже була позбавлена батьківських прав щодо іншої своєї дитини, що свідчить про її стійку соціальну неспроможність виконувати функції матері. Малолітній ОСОБА_3 упродовж тривалого часу проживає в стабільному середовищі, де його вихованням опікується бабуся- мати батька, також бабуся та дідусь - батьки відповідачки, батько та жінка, яку дитина сприймає як матір і називає мамою. Відновлення або формальне збереження батьківських прав за особою, яка фактично зникла з життя дитини та є для неї чужою, суперечить принципу найкращих інтересів дитини та може спричинити їй психологічну шкоду.
25. Вважає безпідставним неврахування заяви відповідачки про визнання позовних вимог. Суди обох інстанцій фактично проігнорували зазначену обставину, не навели жодних мотивів її відхилення, чим істотно порушили норми процесуального права.
26. Також зазначає про те, що відповідачка при розгляді в суді першої інстанції не звертала увагу на рекомендації суду щодо зміни поведінки, звернення до служби у справах дітей, звернення за правничою допомогою, а тому її попередження судом апеляційної інстанції про необхідність зміни ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини є недостатнім заходом.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27. Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
28. Ухвалою Верховного Суду від 22січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 642/2823/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
29. 10 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 642/2823/24 надійшли до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30. З травня 2016 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року (справа № 639/5681/20).
31.  ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_7 . Відомості про батька дитини внесені до актового запису відповідно до частини другої статті 122 Сімейного кодексу України.
32. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 
2022 року ОСОБА_1 визнано батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_2 . Внесено зміни до актового запису про народження № 58, складеного 03 лютого 2021 року, зазначено батьком дитини ОСОБА_1 , виключено відомості про батька дитини ОСОБА_8 , а також змінено прізвище дитини з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », змінено по батькові дитини з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».
33. 18 вересня 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року.
34. Згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади м. Харкова та довідки комітету району жителів приватного сектору Новобаварського району
м. Харкова, ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_13 фактично проживають в будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності за матір`ю позивача ОСОБА_14 . Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: кв. АДРЕСА_2 .
35. Відповідно до довідки з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 була зареєстрована по АДРЕСА_3 , знята з реєстрації 09 серпня 2021 року.
36. Згідно з посвідченням про взяття на облік бездомної особи, ОСОБА_2 перебуває на обліку у Харківському міському центрі реінтеграції бездомних осіб, як особа, яка не має постійного місця проживання з 03 червня 2024 року по 
03 грудня 2024 року. Разом з ОСОБА_2 прийнято на обслуговування 2 членів сім`ї: доньку ОСОБА_4 , 2010 року народження, сина ОСОБА_3 , 2021 року народження.
37. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2024 року ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
38. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 травня 
2023 року у справі № 639/2560/23 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 184 , частиною першою статті173-2 КУпАП.
39. Із зазначеної постанови вбачається, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за своїм малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме зранку 02 травня 2023 року залишила дитину без нагляду дорослих за місцем свого проживання, дитина була голодна та недоглянута, у місці проживання брудно, додому ОСОБА_2 повернулася о 04:00 год. ранку 03 травня 2023 року. З ранку до вечора 03 травня 2023 року залишила дітей без нагляду дорослих, додому повернулася в нетверезому стані. З вечора 05 травня 2023 року до 
13:00 год. 06 травня 2023 року залишила дитину без догляду за місцем свого проживання, додому повернулася в нетверезому стані. 05 травня 2023 року за адресою: АДРЕСА_4 , дитина була недоглянута , справляв свою нужду під себе та ходив в цьому мокрому одязі.
40. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 
2023 року у справі 639/3060/23 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 184 КУпАП. З тексту указаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 18 травня 
2023 року о 04:00 год. залишила дітей без нагляду та додому повернулася 
19 травня 2023 року ввечері.
41. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 
2023 року у справі 639/3059/23 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 184 КУпАП, а саме 20 травня 2023 року по 22 травня 2023 року залишила 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без нагляду, була відсутня за місцем проживання.
42. Відповідно до довідки міської дитячої поліклініки № 2 від 01 квітня 
2024 року ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікарів з народження. З червня 2023 року хлопчик відвідує лікарів з приводу проведення профілактичних щеплень, проходження медичного огляду у супроводі батька, дитина здорова, викликів лікарі-педіатра додому не було з червня 2023 року по теперішній час.
43. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 02 грудня 2024 року № 465 щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_15 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітній ОСОБА_16 з червня 2023 року мешкає разом з батьком. Батько з сином фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , де створено належні житлово-побутові умови (акт обстеження від 20 вересня 2024 року). ОСОБА_1 працює, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується відповідними довідками. Батько дитини пояснив, що мати тривалий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями, матеріально не допомагає, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем та наркотичними речовинами. ОСОБА_15 не має зареєстрованого місця проживання в м. Харків та Харківській області, у період з 21 червня 2023 року по 21 грудня 2023 року перебувала на обліку у 
КЗ «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб», постійного місця проживання не має. ОСОБА_15 запрошувалася до Департаменту служб на співбесіду, однак не з`явилася, пояснень чи документів не надала, що підтверджує її байдуже ставлення до дитини. ОСОБА_15 з приводу встановлення їй порядку участі у вихованні ОСОБА_3 та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку батька до Департаменту служб не зверталася, ніяких доказів виконання нею батьківських обов`язків не надавала. Згідно з інформацією Міської дитячої поліклініки № 2 малолітній ОСОБА_16 перебуває під наглядом фахівців закладу з народження. З червня 2023 року хлопчик відвідував лікарів закладу у супроводі батька, ОСОБА_1 . За період 2023-2024 років ОСОБА_15 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності:
- постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 травня 2023 року ОСОБА_15 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП;
- постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 травня 2023 року ОСОБА_15 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП;
- двома окремими постановами Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 16 червня 2023 року ОСОБА_15 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 184 КУпАП;
- постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 січня 2024 року ОСОБА_15 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 184 КУпАП. Зокрема цією постановою встановлено, що ОСОБА_15 не має постійного місця мешкання, залишила дитину без догляду, вживає наркотичні речовини, у зв`язку з чим дитину було передано до медичного закладу. 
Бабуся дитини з боку батька, ОСОБА_14 , на співбесіді в Департаменті служб пояснила, що з часу народження онука вона всебічно допомагала у догляді за дитиною, надала для проживання сім`ї належне їй житло, обладнане необхідними меблями та сантехнікою. Однак, за її спостереженнями, мати з народження сина не приділяє уваги його вихованню та догляду, дитина часто була занедбана, відставала у розвитку від свого віку, не отримувала належного харчування, залишалась вдома без догляду; на зауваження відповідачка не реагувала. Відповідно до інформації Служби у справах дітей по Новобаварському району малолітній ОСОБА_16 перебував на обліку Служби у зв`язку з систематичним невиконанням матір`ю батьківських обов`язків, залишенням дитини без догляду. В службі мати пояснювала свою поведінку неналежним станом здоров`я. Посадовими особами ССД по Новобаварському району неодноразово проводились профілактичні бесіди з ОСОБА_15 щодо недопущення зловживання алкоголем та невиконання батьківських обов`язків, ОСОБА_15 було направлено на обстеження до Обласного наркологічного диспансеру та Міського психоневрологічний диспансеру, але довідок про проходження огляду вона не надала. Також ОСОБА_15 має старшу дитину, ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо якої мати також не виконує свої батьківські обов`язки, дитина влаштована до дитячого закладу. На теперішній час у Жовтневому районному суді м. Харкова розглядається позовна заява Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до 
ОСОБА_15 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дочки, ОСОБА_17 . Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_18 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважав за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_15 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
44. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
45. Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
46. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
47. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
48. Захист інтересів дитинизнаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
49. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
50. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
51. Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).
52. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
53. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
54. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
55. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
56. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
57. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
58. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
59. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
60. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
61. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
62. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
63. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року 
у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, 
від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
64. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
65. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява 
№ 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
66. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
67. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
68. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
69. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
70. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
71. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
72. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
73. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
74. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, 
від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
75. Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановили підстав для застосування до відповідачки такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина.
76. Судом обґрунтовано ураховано бажання ОСОБА_2 брати участь у вихованні сина, а також відомості про створені їй перешкоди у спілкуванні з ним.
77. Верховний Суд наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, 
від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).
78. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо для того, щоб виправдати розірвання кровного зв`язку матері з дитиною. 
79. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
80. З урахуванням наведених обставин, малолітнього віку дитини, дій матері, яка висловлювала чітке бажання бачитись та спілкуватися зі своїм малолітнім сином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до відповідачки такого виключного заходу саме в інтересах дитини. 
81. Активна позиція відповідачки під час розгляду справи про позбавлення її батьківських прав, надання своїх пояснень та заперечень щодо доводів, викладених позивачем, свідчить про можливість і готовність матері відновити психологічний та емоційний зв`язок зі своїм сином.
82. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, надання родичами допомоги у цьому) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
83. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
84. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для врахування висновку органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 02 грудня 
2024 року № 465 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_15 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на його необґрунтованість. У зазначеному висновку містяться лише посилання на пояснення позивача та бабусі малолітньої дитини ОСОБА_19 , з якими у відповідачки склались неприязні стосунки та які створюють їй перешкоди у спілкуванні з сином. Не підтверджено вжиття достатніх заходів з метою коригування поведінки матері, надання допомоги у виконанні батьківських обов`язків. 
85. Посилання у висновку на інформацію служби у справах дітей по Новобаварському району щодо поведінки відповідачки, проведення із нею профілактичних бесід щодо недопущення зловживання алкоголем та невиконання батьківських обов'язків, надання ОСОБА_15 направлення на обстеження до Обласного наркологічного диспансеру та Міського психоневрологічного диспансеру, без зазначення дат цих подій та підтверджуючих документів, не може бути покладено в основу судового рішення про застосування такого крайнього засобу впливу як позбавлення батьківських прав.
86. Згідно з частиною шостою статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
87. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, 
від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
88. Верховний Суд також зауважував, що заяви відповідача про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнавання позову про позбавлення батьківських прав, не можуть слугувати єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22).
89. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за обставин справи, що переглядається в касаційному порядку, заява ОСОБА_2 про визнання позову та призначення їй днів відвідування сина, подана на стадії закінчення з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, після активних процесуальних дій відповідачки щодо заперечення позовних вимог та доведення наявності обставин, які перешкоджають їй реалізовувати свої батьківські права та обов'язки, не може слугувати підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
90. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, надав правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків у їх сукупності, зазначив про мотиви їх прийняття та не прийняття, та з огляду на відсутність належних, достатніх і допустимих доказів наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, яка проживає з батьком, її здоров`я та психічного розвитку, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
91. При цьому судами було правильно оцінено надані позивачем докази притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності та позбавлення її батьківських прав відносно старшої доньки у сукупності з іншими доказами, ураховано фактичні обставини справи щодо наявності у відповідачки перешкод у спілкуванні з сином, а також життєві обставини, у яких опинилася ОСОБА_2 (втрата житла).
92. Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо необхідності, за обставин цієї справи, попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки та піклування обов'язку з контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.
93. Верховний Суд зауважував, що коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).
94. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
95. Водночас, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
96. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
97. Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
98. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
99. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Тимошенко Л. В.,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Тимошенко Людмила Володимирівна, залишити без задоволення.
2. Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 10 липня 
2025 року, з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду справи, та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович