ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 188/846/23
провадження № 61-14379св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,
третя особа за первісним позовом - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
третя особа за зустрічним позовом - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року у складі судді Місюри К. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
15 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини 
з батьком.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 
в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2022 року. 
У шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

ОСОБА_1 зазначав, що з моменту припинення сумісного життя, приблизно із січня 2022 року, донька проживала з відповідачкою. За домовленістю з матір`ю батько забирав доньку до себе на вихідні, але 
з лютого 2022 року донька виявила бажання постійно проживати з батьком. Донька сама не бажає повертатися жити до матері, оскільки мати самоусунулась від виховання та спілкування з дитиною, тоді як він ніколи не перешкоджав і сьогодні не перешкоджає спілкуванню матері з дитиною, 
а, навпаки, всіляко намагався виправдати поведінку ОСОБА_2 , щоб не завдати психологічних травм дитині. Він постійно спілкується з донькою, навіть коли перебуває на відстані, проводить з нею багато часу, створює всі необхідні умови для її повноцінного життя та розвитку, займається різностороннім вихованням доньки, дитина відвідує різні заклади для розвитку та відпочинку. Батько постійно спілкується з донькою на різні теми, тому мають прив`язаність один до одного. На даний час він повністю матеріально утримує дитину, яка відвідує школу за місцем його проживання, дитина забезпечена всім необхідним. У позивача з дитиною психологічний контакт та прив`язаність один до одного. Він в змозі забезпечити доньку всім необхідним, оскільки працює як приватний підприємець, має житло, може 
в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. 

Мати не цікавиться дитиною, не рахується з її бажаннями, отже не може дати доньці ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, оскільки працює неофіційно, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання. Позивач уважав, що перебування дитини 
в сім`ї матері негативно вплине на її виховання і здоров`я, оскільки дитина боїться власної матері.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

У липні 2023 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини 
з матір`ю.

Позов мотивований тим, що у шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 
10 березня 2022 року, у сторін народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

ОСОБА_1 вказувала, що з моменту припинення фактичних сімейних стосунків з ОСОБА_1 із січня 2022 року вона залишилась проживати разом із донькою. Із січня 2022 року до червня 2022 року батько ніякого інтересу до виховання та життя дитини не виявляв, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. На початку червня 2022 року вона влаштувалась на роботу з графіком доба через три, в результаті чого, коли вона працювала цілу добу, то просила батька брати маленьку дитину до себе, поки вона на роботі. Так було до листопада 2022 року, поки вона не звільнилась з роботи, оскільки дитина сумувала за матір`ю і просилась більше часу проводити з нею, та до грудня 2022 року дитина постійно проживала 
з нею. Оскільки батько так і не почав матеріально забезпечувати дитину, 
в кінці грудня 2022 року вона звернулась до суду із заявою про стягнення 
з нього аліментів на утримання дитини. Після цього батько почав частіше забирати доньку до себе на більш тривалий час і почав розповідати всім оточуючим, що дитина постійно проживає з ним і не хоче повертатись до мами. При цьому дійсно, коли дитина поверталась додому від батька, в її поведінці та відношенні до матері почались явні зміни, які наводили на думку, що дитину налаштовують проти матері, так як донька почала говорити, що не хоче повертатись додому до мами, розмовляла неохоче, почала поводитись агресивно, але причини такої поведінки пояснити не могла та часто плакала. В результаті таких дій одного дня батько дитину взагалі не повернув додому, пояснивши тим, що дитина хоче проживати тільки з ним. Додому до дитини її не пускають, кожна зустріч з батьком закінчується скандалом на очах 
у дитини, у зв`язку з чим вона перестала приходити за місцем проживання батька, щоб не травмувати дитину.

ОСОБА_2 просила визначити місце проживання малолітньої 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Короткий зміст судових рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 
24 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, в матеріалах справи немає доказів, що повернення малолітньої дитини за її місцем проживання, тобто 
з матір`ю, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, а також не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. У цьому випадку суд не встановив жодних обставин (виключних), за яких можливо було б розлучити малолітню ОСОБА_5 з матір`ю 
і визначити її місце проживання з батьком, а тому з урахуванням зазначеного та інтересів дитини суд вважав за необхідне визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 
24 грудня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 
2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 
2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуди не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи актам щодо місця проживання дитини. Вказує, що матір дитини офіційно не працевлаштована. ОСОБА_2 не надала жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, якими підтверджується відсутність психоемоційного зв`язку між дитиною і матір`ю, насилля над дитиною зі сторони матері, тривалий період небажання матері відновити стосунки 
з дитиною. Вказує, що саме мати дитини перешкоджала спілкуванню батька 
з дитиною, не давала бачитись. Оскаржувані судові рішення ухвалено всупереч інтересам дитини, не взято до уваги сталі відносини дитини 
з родиною ОСОБА_1 . Звертає увагу на те, що апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання батька про заслуховування думки дитини.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/3063/22, від 15 січня 2025 року у справі 
№ 760/2096/22, від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19, від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 27 січня 2021 року у справі 
№ 727/3856/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19, від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц, від 18 грудня 2018 року у справі 
№ 610/2531/17, від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц, 
від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19, від 23 вересня 2021 року 
у справі № 223/306/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

29 січня 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2022 року.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 01 травня 2023 року ОСОБА_1 , зі слів сусідів, проживав з 01 лютого 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 на АДРЕСА_1 разом 
з неповнолітньою донькою, ОСОБА_2 .

Відповідно до характеристики з місця проживання (без дати) ОСОБА_1 , 1995 року народження, проживає в АДРЕСА_2 разом з цивільною дружиною - ОСОБА_6 , 2000 року народження, 
і донькою ОСОБА_2 , 2016 року народження. З боку сусідів ОСОБА_7 характеризується позитивно, чемний, вихований хлопець, не конфліктний, товариський, спілкується із сусідами, допомагає у разі виникнення потреби.

Відповідно до педагогічної характеристики Петропавлівського ЗДО (ясла-садок) № 1 «Барвінок» ОСОБА_2 відвідує садочок з 2018 року. Батько 
і матір беруть участь у житті і розвитку дитини. Батько відвідував усі свята, які були організовані в закладі. Завжди цікавиться життям дівчинки, її успіхами, ставить багато запитань вихователеві, завжди прислуховується до порад педагога. ОСОБА_5 завжди емоційно реагує, коли тато приходить по неї 
в садочок, обіймає, цілує його.

Згідно з довідкою про результати проведення перевірки інформації, викладеної у заяві громадянина ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року, рекомендовано звернутися до Органу опіки та піклування Петропавлівської селищної територіальної громади, а також до суду для захисту своїх законних прав.

Згідно з випискою про рух коштів по рахунку за період з 28 лютого 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність та має певний дохід від вказаної діяльності.

Відповідно до довідки Петропавлівської центральної районної лікарні (без дати) дитину ОСОБА_2 неодноразово приводив на прийом до сімейного лікаря батько, ОСОБА_1 .

У довідці про результати проведення перевірки інформації щодо заяви ОСОБА_1 від 05 липня 2023 року також рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання щодо місця перебування дитини на постійний основі.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 
15 січня 2024 року результати методики PARI показали, що ОСОБА_1 має достатній рівень батьківського потенціалу. Між ним і дитиною існує оптимальний емоційний контакт. Він має впевнену життєву позицію та чіткі плани на майбутнє доньки. Стиль батьківської поведінки у ОСОБА_1 авторитетний. Він відкритий для спілкування та обговорення з дитиною встановлених правил поведінки, допускає зміни своїх вимог у розумних межах. Визначає та заохочує автономію своєї дитини. Має високий рівень контролю.

Результати методики PARI показали, що ОСОБА_2 має достатній рівень батьківського потенціалу. Стиль батьківської поведінки 
у ОСОБА_2 ліберально-авторитетний. Вона відкрита для спілкування та обговорення з дитиною встановлених правил поведінки, допускає зміни своїх вимог у розумних межах. Визначає та заохочує автономію своєї дитини. Під час включеного та відстороненого спостереження фахівців центру за спілкуванням матері і дитини було зафіксовано, що дитина вільно спілкується з матір`ю, батько не перешкоджає спілкуванню. Між матір`ю і дитиною існує оптимальний емоційний контакт. Обоє батьків намагалися в присутності дитини не створювати напруженої атмосфери, яка могла б негативно вплинути на психоемоційний стан ОСОБА_5 .

За результатами дослідження встановлено, що ОСОБА_4 на цей час психологічно комфортніше проживати разом з батьком, ОСОБА_1 , батько для неї є авторитетом, символізує безпеку та захист, задовольняє потреби її віку (базові потреби, навчання та розвиток, спілкування та ін.). Батько не налаштовує дитину проти матері і не перешкоджає їх спілкуванню. Згідно з результатами психологічного діагностування ОСОБА_1 було встановлено, що батько має всі підстави психологічного характеру для проживання з донькою ОСОБА_8 .

Актом про встановлення фактичного місця проживання від 27 грудня 
2022 року встановлено, що ОСОБА_2 разом з донькою 
ОСОБА_2 фактично проживають за адресою: 
АДРЕСА_3 . Факт проживання підтверджує ОСОБА_9 , який 
є цивільним чоловіком, проживає разом з ними і є власником будинку.

Судовим наказом Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2022 року у справі № 188/1585/22 стягнено 
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28 грудня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Петропавлівського відділу державної викоанвчої служби 
у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 квітня 2023 року судовий наказ № 188/1585/22 повернено стягувачу на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання.

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов від 26 травня 2023 року ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: 
АДРЕСА_3 . Факт проживання підтверджує 
ОСОБА_9 , який є власником будинку і цивільним чоловіком 
ОСОБА_2 . Зі слів матері, разом з ними проживає її донька 
ОСОБА_2 . У день проведення обстеження, зі слів матері, дитина перебуває у свого батька. Умови проживання є задовільними. У дитини 
є окреме ліжко, у кімнаті є іграшки, дитячий одяг.

Згідно акта обстеження умов проживання від 07 травня 2023 року з метою обстеження умов проживання проведено обстеження умов проживання на АДРЕСА_3 , встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні умови в належному стані, будинок облаштований необхідними меблями і технікою. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є окрема кімната для дитини, облаштована необхідними меблями. За цією адресою проживають мати - ОСОБА_2 та співмешканець - ОСОБА_9 .

Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Петропавлівської селищної ради про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2016 року народження, від 30 травня 2025 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 створили рівноцінні умови для проживання та розвитку їх малолітньої дитини, кожен за своїм місцем проживання, втім комісія визначила місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 .

25 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 подала до Дніпровського апеляційного суду клопотання, у якому просила заслухати у судовому засіданні думку дитини, ОСОБА_2 , в задоволенні якого апеляційний суд відмовив.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство 
і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки 
у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або 
у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального 
і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, 
з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити 
з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Закон закріплює переважне право батьків на проживання разом 
з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною 
(а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, 
(б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Закон прямо допускає, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Згідно зі статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України дає підстави для висновку, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема, при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком 
і зрілістю.

У будь-якому судовому чи адміністративному провадженні стосовно прав дитини за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) діти, здатні формулювати власні думки, мають достатньою мірою бути залучені до процесу прийняття рішення, їм повинна бути надана можливість бути почутими і висловити свою думку («М. і М. проти Хорватії» (M. and M. v. Croatia), 2015, § 181, «C проти Хорватії» (C v. Croatia), 2020, § 78, а щодо відповідних міжнародних інструментів див. рішення 
у справах «М.К. проти Греції» (M.K. v. Greece), 2018, §§ 91-92 і «C проти Хорватії» (C. v. Croatia), 2020, § 76).

Діти мають право висловлювати свою думку і бути почутими під час розгляду питань, що зачіпають їхні інтереси. Зокрема, в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними формулювати власну думку щодо свого спілкування з батьками, суди повинні надавати дедалі більшого значення їхнім поглядам та почуттям, а також їхньому праву на повагу до приватного життя («Н.Ц. та інші проти Грузії» (N.Ts. and Others v. Georgia), 2016, § 72).

Стаття 8 Конвенції не містить прямих процесуальних вимог, проте дитина повинна бути достатнім чином залучена до процесу прийняття рішень щодо її сімейного та приватного життя. Загальні принципи, спершу викладені 
в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» (Sahin v. Germany) [ВП], 2003, 
§§ 72-74 і «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany) [ВП], 2003, §§ 70 і 72, були розроблені для того, щоб надати дитині право висловлювати свою думку і бути почутою, з метою захисту її найкращих інтересів. Залежно від віку та рівня зрілості відповідної дитини для суддів можуть вважатися достатніми опитування експертами та подальші звіти, посилання на які містяться в рішеннях суду. 

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення/обмеження батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року 
у справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 
2024 року у справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 
01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).

Необґрунтоване позбавлення/обмеження батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі 
№ 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

Дитина має право на особливе піклування і повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення/обмеження батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення/обмеження батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження 6 № 61-9650св24).

У рішенні від 09 вересня 2025 року у справі «M. P. AND OTHERS v. Greece» 
(№ 2068/24) Європейський суд з прав людини вказав, що «настав час підтвердити, що національні органи влади зобов`язані розглянути доцільність заслуховування дитини, безпосередньо або іншим чином, щоб у разі необхідності відхилити її думку мотивованим рішенням». З урахуванням «суперечливих рішень національних судів і радикальної зміни їхніх житлових умов», національні суди «повинні були докласти зусиль для оцінки доцільності їх заслуховування - незалежно від того, чи було подано пряме клопотання про це з боку заявників».

Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини необхідно, щоб дитина була заслухана.

Висновок про необхідність врахування думки дитини у вирішенні спору щодо визначення місця проживання дітей висловлений Верховним Судом 
у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19 (провадження № 61-18646св20).

Із матеріалів справи відомо, що 25 квітня 2025 року представник 
ОСОБА_1 подала до Дніпровського апеляційного суду клопотання, 
у якому просила заслухати у судовому засіданні думку ОСОБА_2 
в задоволенні якого апеляційний суд відмовив.

З огляду на необхідність заслухати безпосередньо думку дитини з приводу того, з ким вона згодна проживати, висновки суду апеляційної інстанції щодо залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасними.

Суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені апеляційним судом, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені апеляційним судом, який не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року слід скасувати, 
а справу необхідно передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко    	
	В. М. Коротун     	
	М. Ю. Тітов