ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року
м. Київ

справа № 214/3602/21
провадження № 51-2075 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_7 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року стосовно 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Саксаганський районний суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області вироком від 25 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 27 березня 2021 року приблизно о 09 год, перебуваючи на проїзній частині дороги між будинками № 5-А та № 6-А на вул. Упіта в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з раніше йому незнайомим ОСОБА_8 , не передбачаючи можливості настання наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг усвідомлювати настання таких наслідків, умисно наніс один удар ногою у верхню частину тіла потерпілого, внаслідок чого останній втратив рівновагу, впав на асфальтне покриття проїзної частини та вдарився потиличною ділянкою голови. 
У результаті неправомірних дій ОСОБА_6 з необережності потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжке тілесне ушкодження. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Прокурор та захисник, не погодившись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, подали касаційні скарги, в яких просять їх скасувати, звільнити ОСОБА_6 на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) - закрити. 
Свої вимоги прокурор і захисник мотивують тим, що суди:
- пославшись на положення ч. 3 ст. 49 КК, безпідставно відмовили стороні захисту в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності (п. 2 ч. 2 цієї статті), порушивши тим самим вимоги ст. 62 Конституції України та статей 17, 374 КПК, якими регламентовано принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини;
- не зважили на те, що за нові злочини, вчинені 16-17 червня 2023 року, за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 судом, у провадженні якого перебуває це кримінальне провадження, не ухвалено;
- дійшли помилкового висновку про переривання перебігу строків давності.
Крім того, захисник у своїй скарзі вказує на те, що у вступній частині ухвали суду апеляційної інстанції не зазначено дату її постановлення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор та засуджений підтримали доводи касаційних скарг, просили скасувати оскаржувані рішення, кримінальне провадження - закрити.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Прокурор та захисник у поданих касаційних скаргах покликаються на істотне порушення приписів кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 судами першої та апеляційної інстанцій, а саме незастосування положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність 
Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 статті 49 КК визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років (ч. 2).
Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
За вимогами ч. 4 ст. 286 КПК у разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. 
Ця норма, як і положення ст. 49 КК, є імперативними нормами, що передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду захисник заявив клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 128 КК.
Суд першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, з`ясувавши позиції учасників провадження, ухвалою від 25 квітня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання захисника та цього ж дня ухвалив обвинувальний вирок.
Свої висновки місцевий суд обґрунтував тим, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення за ст. 128 КК, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021041750000157 від 27 березня 2021 року, проте строк давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення (три роки) не закінчився, оскільки до дня його закінчення ОСОБА_6 вчинив нові злочини, передбачені ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК, обвинувальний акт щодо яких перебуває на розгляді Криворізького районного суду Дніпропетровської області.
Дніпровський апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги захисника погодився з висновками суду першої інстанції та ухвалою від 05 березня 2025 року залишив вирок стосовно ОСОБА_6 без зміни.
Проте колегія суддів касаційного суду не погоджується з цими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.
Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7, ч. 1 ст. 17 КПК). 
Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.
Саме тому Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що лише ухвалення обвинувального вироку встановлює факт учинення особою нового злочину як підставу для переривання давності притягнення її до кримінальної відповідальності (постанови: від 03 червня 2021 року в справі № 344/7812/16-к; від 05 лютого 2022 року в справі № 504/2099/18; від 23 червня 2022 року в справі № 204/2626/21; від 30 червня 2022 року в справі № 499/890/18; від 24 жовтня 2023 року в справі № 489/7500/18; від 29 листопада 2023 року в справі № 127/18013/20; від 27 березня 2024 року в справі № 504/2099/18; від 09 квітня 2025 року в справі № 761/41888/17; від 18 вересня 2025 року в справі № 761/24361/17).
Ураховуючи те, що на час розгляду клопотання захисника про закриття кримінального провадження за ст. 128 КК у зв`язку із закінченням строків давності винуватість ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК обвинувальним вироком не була встановлена, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, неправомірно відмовив у задоволенніцього клопотання та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню.
Разом із цим, на думку колегії суддів, вказану помилку судів можливо виправити в касаційному порядку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні 27 березня 2021 року нетяжкого злочину, передбаченого ст. 128 КК, з дня вчинення ним цього кримінального правопорушення минув строк давності, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.
Приписами ст. 285 КПК установлено загальні положення кримінального провадження під час звільнення особи від кримінальної відповідальності: 
- особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність;
- особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення;
- підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою.
Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21) за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Під час касаційного перегляду ОСОБА_6 у судовому засіданні надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Відтак, з огляду на наявність передбачених ст. 440 КПК повноважень касаційного суду на закриття кримінального провадження при встановленні обставин, передбачених ст. 284 цим Кодексом, висловлену ОСОБА_6 згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, суд касаційної інстанції в цьому кримінальному провадженні має процесуальну можливість ухвалити остаточне рішення.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 підлягають скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що у вступній частині ухвали суду апеляційної інстанції не зазначено дату її постановлення, то вони є неспроможними, позаяк у матеріалах кримінального провадження міститься ухвала Дніпровського апеляційного суду із зазначенням дати її постановлення - 05 березня 2025 року (а.к.п. 44 т. 3).
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково. 
Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати.
Звільнити ОСОБА_6  від кримінальної відповідальності за ст. 128 КК за закінченням строку давності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.
Кримінальне провадження стосовно  ОСОБА_6 за ст. 128 КК закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Витрати на проведення експертизи в розмірі 1 307,60 грн віднести на рахунок держави.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3