ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 569/7082/24
провадження № 61-15027св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевчук Віктор Сергійович, на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що з 08 липня 2010 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року (справа № 569/15985/17) було розірвано та стягнено зі ОСОБА_2 аліменти на утримання їхнього спільного сина ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, із сином не спілкується, не цікавиться його здоров`ям, навчанням та вихованням, зі святами не вітає, що свідчить про його байдужість до дитини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_2 протягом тривалого часу свідомо нехтує батьківськими обов`язками, зокрема не спілкується та не піклується про сина, станом його здоров`я не цікавиться, що свідчить про втрату відповідачем інтересу до дитини та є підставою для позбавлення його батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). 
Суд першої інстанції визнав обґрунтованим та врахував висновок Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 11 липня 2024 року № 08-01-1022/24 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачу було відомо про розгляд судом справи про позбавлення його батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 . 
Наявність правових підстав для скасування заочного рішення відповідно до вимог статті 288 ЦПК України відповідач не довів. 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина.
Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків покладено на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків щодо виховання дитини, а також встановити, що батько чи мати ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, й надалі не виконують батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Позивачка не довела, що до відповідача застосовувалися будь-які засоби попередження та впливу. Матеріали справи не містять відомостей про те, що з відповідачем проводилася роз`яснювальна робота щодо необхідності змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, а також докази притягнення його до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, внесення йому попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків тощо.
ОСОБА_2 заперечує щодо позбавлення його батьківських прав та виявляє бажання спілкуватися з сином.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 11 липня 2024 року № 08-01-1022/24 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, зазначивши, що такий є недостатньо мотивованим та обґрунтованим. Зокрема, висновок не містить відомостей, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює батьківських обов`язків; переконливих аргументів наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Крім того, у зазначеному висновку не обґрунтовано наявності підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав та його відповідність найкращим інтересам дитини. 
Оцінюючі особу відповідача та його поведінку, в контексті судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з вирішення аналогічних спорів, апеляційний суд дійшов висновку про те, що зібрані у справі докази не дають підстав для висновку про неблагополучність ОСОБА_2 чи наявність з його боку загрози для сина, його здоров`я чи психічного розвитку та, відповідно, підстав для застосування до нього такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. 
Апеляційний суд звернув увагу на те, що позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя, однак за встановлених у цій справі обставин, суд дійшов висновку, що таке втручання не є виправданим і пропорційним.
Водночас суд апеляційної інстанції попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 та роз`яснив відповідачу, що залишення поза увагою зазначеного попередження надалі може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У листопаді 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевчук В. С., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 та від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов суперечливих висновків, оскільки з одного боку суд зазначив про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а з іншого - погодився з доводами позивачки про те, що відповідач протягом тривалого часу жодним чином не переймається долею свого сина, не цікавиться його життям та не спілкується з ним. 
Суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи були у відповідача обґрунтовані причини для висновку про те, що його поведінка була неумисною; чи впливали на негативну поведінку ОСОБА_2 стосовно власної дитини якісь певні фактори, які б зменшували обсяг його вини, або перешкоди, які не дозволяли йому виконувати власні батьківські обов`язки; чи намагався відповідач самостійно змінити своє ставлення до сина та налагодити з ним зв`язок тощо.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не врахував думку сина сторін ОСОБА_3 , якому на час розгляду справи виповнилося 14 років, який категорично заперечував стосовно відновлення стосунків з відповідачем, який, на його думку, втратив моральне право називатися його батьком. 
Висловлене в суді апеляційної інстанції бажання ОСОБА_2 відновити зв`язок із сином не знаходить свого практичного відображення, оскільки він жодних дій, спрямованих на реалізацію такого бажання, не вчиняв та не вчиняє. 
Протягом 8 років відповідач жодного разу не бачився з сином, не виявляв бажання з ним спілкуватися і навіть не вітався при випадкових зустрічах. 
Відсутність активних дій з боку відповідача щодо налагодження стосунків з сином протягом всього розгляду справи додатково свідчить про його небажання змінювати стосунки з сином. Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, є безпідставними, зважаючи на те, що він не звертався ані до правоохоронних органів з приводу зазначеного, ані до органу опіки та піклування чи суду з метою встановлення способу участі у спілкуванні та вихованні сина. 
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів свідчить про його свідоме виправлення, оскільки станом на 08 квітня 2024 року він мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 82 040,54 грн, яку почав погашати у примусовому порядку у грудні 2024 року, тобто після звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. 
Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не призведе до порушення чи втрати дитиною будь-яких прав, зокрема на спадкування та матеріальне забезпечення, натомість зніме тягар обов`язків з дитини стосовно батька.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Шевчук В. С., на постанову Рівненського апеляційного суду 
від 30 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Шевчук В. С., на постанову Рівненського апеляційного суду 
від 30 жовтня 2025 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України, витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області матеріали справи № 569/7082/24. 
У лютому 2026 року матеріали справи № 569/7082/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 08 липня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року (справа № 569/15985/17) було розірвано та стягнено зі ОСОБА_2 аліменти на утримання їхнього спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 8).
Постановою державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Анненкової О. Ю. від 26 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року у справі № 569/15985/17 (т. 1 а. с. 15).
Згідно з інформацією, наданою дирекцією Рівненського ліцею № 18 Рівненської міської ради від 02 квітня 2024 року № 01-34/181 вихованням ОСОБА_5 - 
учня 7-Б класу, займається мати, яка постійно бере участь у батьківських зборах, цікавиться успіхами дитини, бере участь у позакласній роботі. Батько дитини до ліцею ніколи не приходив, навчанням сина не цікавився, батьківські збори не відвідував (т. 1 а. с. 9).
Відповідно до розрахунку заборгованості від 08 квітня 2024 року № 106958, складеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Відділ ДВС у м. Рівному) Анненковою О. Ю., ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 82 040,54 грн (т. 1 а. с. 24, 25). 
Згідно з інформацією про виховання гравця футбольної академії ОСОБА_5 від 11 квітня 2024 року № 1, наданою Громадською організацією «ФА «Олімп» дитина тренується в академії з липня 2022 року. Договір про зарахування до академії укладений з матір`ю дитини, яка постійно відвідує батьківські збори та завжди оплачує футбольні турніри. Батько дитини ніколи не приводив хлопця на тренування та не цікавився досягненнями свого сина, з тренерами не зустрічався, не телефонував, батьківські збори не відвідував, футбольні турніри не оплачував (т. 1 а. с. 10).
Відповідно до довідки від 10 травня 2024 року № 116/09-11, виданої Хорупанським старостинським округом Бокіймівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_2 за час проживання в громаді зарекомендував себе як добропорядний громадянин, допомагає дружині у вихованні дітей, забезпечує матеріально, веде активний спосіб життя, алкогольними напоями не зловживає, з сусідами доброзичливий (т. 1 а. с. 46).
Згідно з довідками від 27 травня 2024 року №1/05-24 та № 2/05-24 ОСОБА_2 
з 27 грудня 2022 року працює у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 водієм автотранспортних засобів, його заробітна плата на момент отримання довідки становить 8 000,00 грн. Після всіх обов`язкових відрахувань також здійснюється відрахування аліментів згідно з виконавчим листом від 21 грудня 2017 року № 569/15985/17 у розмірі 50 % від усього доходу (т. 1 а.с. 47).
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 11 липня 2024 року № 08-01-1022/24 орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с 60 - 62).
Згідно з розрахунком заборгованості від 10 квітня 2025 року, складеним головним державним виконавцем Відділу ДВС у м. Рівному Анненковою О. Ю., у ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати аліментів (т. 1 а. с. 136 - 138).
Відповідно до довідки від 10 травня 2024 року № 117/09-11, виданої Хорупанським старостинським округом Бокіймівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у сім`ї цивільної дружини ОСОБА_7 разом з її доньками (т. 1 а. с. 45).
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою 
статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема він не бере участі у вихованні сина та протягом тривалого часу не спілкується з ним, що свідчить про втрату відповідачем інтересу до дитини.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі 
«Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду 
від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 
2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі 
№ 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані 
статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року 
у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, 
від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі 
№ 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує батьківськими обов`язками, зокрема не спілкується та не піклується про сина, станом його здоров`я не цікавиться, що свідчить про втрату відповідачем інтересу до дитини та є підставою для позбавлення його батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України
Натомість апеляційний суд, урахувавши заперечення та аргументи відповідача, відсутність доказів застосування до нього заходів попередження та впливу, які б свідчили про неможливість змінити ставлення до сина, а також доказів які негативно характеризують особу відповідача, дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не є виправданим та пропорційним втручанням у його приватне і сімейне життя. 
У касаційній скарзі позивачка посилається на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим та суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 та 
від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20.
Перевіривши доводи ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість. 
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 зазначено, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції зазначеним висновкам Верховного Суду не суперечить. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції належно дослідив зібрані у справі докази, перевірив аргументи і доводи сторін, надав їм відповідну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Зокрема з огляду на те, що ОСОБА_2 заперечує щодо позбавлення батьківських прав, про що він вказував у відзиві на позовну заяву, заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі; до нього не застосовувалися заходи попередження та впливу; суд не встановив обставин, які характеризують відповідача як особу, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. 
Сімейні стосунки мають складний характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20). 
Установивши, що ОСОБА_2 має намір відновити стосунки з сином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи позивачки про те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів свідчить про його свідоме виправлення, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить таких мотивів для відмови у задоволенні позову, крім того, наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково не врахував думку дитини, Верховний Суд звертає увагу на те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 
від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Із цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
За обставинами цієї справи, неповнолітній син сторін ОСОБА_3 наполягає на позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав, посилаючись зокрема на те, що він не налагодив зв`язок із ним, не цікавиться його життям та не бере в ньому участі. 
Суд апеляційної інстанції враховував висловлену думку дитини системно, з`ясував фактичні обставини справи, дослідив та надав належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності та ухвалив судове рішення всупереч думці дитини, оскільки цього вимагають її інтереси.
У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що наявність у дитини образи на батька та, відповідно, негативне ставлення до нього, не свідчить про те, що вона усвідомлює наслідки позбавлення його батьківських прав та свідомо бажає розірвати з ним сімейні стосунки, а тому ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення в супереч думці ОСОБА_5 є виправданим. 
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Отже, встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 .
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Суд апеляційної інстанції попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні. 
Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, аргументи касаційної скарги, в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення оскаржуваної постанови апеляційного суду без змін. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевчук Віктор Сергійович, залишити без задоволення.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк