ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 990/210/24
провадження № 11-20заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Погрібного С. О.,
судді-доповідача Кривенди О. В., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,
за участю:
секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Лаптієва А. М.,
розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2024 року (суддя-доповідач Стеценко С. Г., судді Бевзенко В. М., Шарапа В. М., Чиркін С. М., Коваленко Н. В.) у справі № 990/210/24 за його позовом до Верховної Ради України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Президента України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, та
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України (далі - ВРУ) щодо непризначення виборів Президента України на 31 березня 2024 року;
- зобов`язати єдиний орган законодавчої влади призначити вибори глави держави шляхом прийняття відповідної постанови. 
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що останні вибори Президента України відбулися 31 березня 2019 року, Зеленський В. О. склав присягу як глава держави 20 травня 2019 року. Починаючи з 21 травня 2019 року розпочався встановлений Конституцією України відлік п`ятирічного терміну повноважень Президента України. За таких обставин встановлений Основним Законом термін повноважень Президента України сплив 21 травня 2024 року. Однак ВРУ, яка наділена виключними повноваженнями щодо призначення чергових виборів Президента України відповідно до Конституції України, всупереч положень її пункту 7 частини першої статті 85, не призначила вибори Президента України у законодавчо визначені строки.
3. Вважав, що забезпечення дотримання встановленої чинним законодавством України періодичності виборів Президента України має істотне значення для функціонування демократичної держави, гарантування її республіканських засад та порядку формування органів державної влади. На переконання позивача, Конституція України декларує змінність Президента України навіть під час дії воєнного чи надзвичайного стану, адже іншого Основний Закон України не передбачає. Своєю чергою, стаття 20 Виборчого кодексу України (далі - ВК України) в частині припинення виборчого процесу щодо обрання Президента України та частина перша статті 19 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) в частині заборони проведення виборів Президента України суперечать Конституції України, тому суд, на переконання позивача, має застосувати норми Основного Закону України як норми прямої дії.
4. Вказану бездіяльність ВРУ щодо непризначення всупереч положенням пункту 7 частини першої статті 85 Конституції України виборів Президента України після спливу п`ятирічного строку його повноважень позивач розцінив як таку, що порушує його як громадянина України конституційне право вільно обирати (право голосу на виборах) та бути обраним на пост Президента України. Зокрема, стверджує, що задоволення позовних вимог у цій справі і зобов`язання ВРУ призначити вибори дасть можливість розпочати виборчий процес щодо обрання Президента України та реалізації позивачем свого права балотуватися на цей пост.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 13 грудня 2024 року відмовив у задоволенні позову.
6. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що  межі дискреції ВРУ щодо призначення / непризначення чергових виборів Президента України, зокрема і вирішення питань щодо наявності чи відсутності підстав для їх проведення в умовах дії воєнного стану, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному (судовому) контролю з метою уникнення ризиків формування та функціонування системи державної влади в Україні не на конституційних засадах, порушення принципів народовладдя, поділу державної влади та верховенства права, появи передумов для узурпації влади. 
7. З огляду на суб`єктний склад сторін, межі заявлених позовних вимог, предмет спору, дійсний характер правовідносин, а також зважаючи, що оскаржити відповідну бездіяльність ВРУ до іншого органу, ніж суд, немає можливості, і саме суд як незалежний і безсторонній щодо парламенту орган має виконувати функцію контролю за діями та рішеннями парламенту у сфері реалізації виборчих прав громадян, суд першої інстанції констатував, що обраний позивачем у сфері публічно-правових відносин спосіб захисту свого конституційного права як громадянина України вільно обирати (право голосу на виборах) та бути обраним на пост Президента України не суперечить закону.
8. Вирішуючи питання, чи є запровадження в Україні воєнного стану чинником, який впливає на можливість проведення виборів Президента України, суд першої інстанції проаналізував норми Конституції України, Закону № 389-VIIIта Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (далі - Указ № 64/2022), та зазначив, що з огляду на введення в Україні воєнного стану, тобто внутрішньодержавного особливого правового режиму, спрямованого на забезпечення виконання найважливіших функцій держави в умовах збройної агресії, гарантоване частиною першою статті 38 Конституції України право на участь в управлінні державними справами, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування зазнало тимчасових обмежень в силу дії такого особливого правового режиму, що цілком узгоджується з вимогами статті 64 Основного Закону, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону № 389-VIII та ВК України, у тому числі й в частині визначення строку дії цих обмежень.
9. До того ж, як зазначив суд першої інстанції, заборона на проведення виборів в умовах воєнного стану випливає із частини четвертої статті 83 Конституції України, яка не дозволяє припиняти повноваження ВРУ й автоматично продовжує їх до формування парламенту нового скликання після воєнного стану. Зміст цієї норми (яка формально-юридично стосується парламенту України) дає розуміння загального конституційного підходу щодо заборони проведення виборів під час дії відповідного правового режиму.
10. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ВРУ в контексті спірних відносин у справі, не призначивши вибори Президента України на 31 березня 2024 року, діяла на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та не допустила протиправної бездіяльності, на яку вказує позивач, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не є обґрунтованими й, відповідно, не підлягають задоволенню.
11. Що стосується твердження позивача про необхідність застосування судом норм Конституції України як норм прямої дії, то суд першої інстанції зазначив, що, враховуючи законодавче регулювання, яке зумовлене введенням обмеження конституційного права, передбаченого статтею 38 Конституції України, в умовах особливого режиму воєнного стану, зважаючи на легітимну мету такого обмеження, покликану захистити більш вагомі (вищі) цінності, що визначають спрямованість діяльності держави, пряме застосування норм Конституції України у спосіб, на якому наполягає ОСОБА_1 , й, як наслідок, зобов`язання ВРУ призначити вибори Президента України не відповідатиме завданню та основним засадам адміністративного судочинства, визначеним частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
12. У ситуації, яка склалася та розглядається у цьому спорі, як зазначив суд першої інстанції, беззаперечним та основним пріоритетом над правом обирати та бути обраним є оборона та безпека держави, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, життя та здоров`я людей, що є найважливішими цінностями, які не можна зневажати. Призначення та проведення виборів на їх шкоду не відповідатиме легітимній меті демократії.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
13. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права.
14. Не погоджується з висновком суду про те, що заборона на проведення виборів Президента України в умовах воєнного стану випливає із частини четвертої статті 83 Конституції України, яка не дозволяє припиняти повноваження ВРУ й автоматично продовжує їх до формування парламенту нового скликання після скасування такого стану. Зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду фактично перебрав на себе функції Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення Основного Закону України, оскільки у зазначеній нормі йдеться про пролонгацію повноважень парламенту, а не Президента України. Натомість жодна норма Конституції України не передбачає продовження повноважень Президента України в умовах воєнного стану. 
15. Звертає увагу й на те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач оскаржує бездіяльність щодо непризначення виборів Президента України, а не щодо їх проведення, що за своєю суттю є різними процедурними поняттями виборчого процесу.
16. Мовить ОСОБА_1 у скарзі про те, що суд не обґрунтував, у чому полягає конкретна загроза збереженню держави України та її національній безпеці у разі, якщо будуть дотримані виборчі права громадян України та конституційно призначені вибори Президента України.
17. Посилається на Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008 та зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, перебравши на себе виключні повноваження Конституційного Суду України, а саме розтлумачивши Конституцію України, порушує стабільність, громадський мир і злагоду в державі. На переконання позивача, обрання легітимного Президента України, повноваження якого будуть відповідати Конституції України, навпаки - лише зміцнить демократичний устрій України та посилить національну безпеку та віру громадян у демократичну, правову державу.
18. Твердить позивач про те, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 25 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ (далі - Міжнародний пакт, Пакт), статті 38 Конституції України, статті 6 ВК України, статті 103 Конституції України та помилково застосував статтю 20 ВК України, чим порушив активне і пасивне виборче право позивача як виборця та громадянина України, тобто право обирати Президента України та бути обраним Президентом України.
19. Позивач також зазначає, що з огляду на норми Основного Закону України главу держави може бути обрано як на чергових, так і на позачергових виборах. За словами ОСОБА_1 , Конституційний Суд України наголошує, що положення статті 103 Конституції України та інших статей, які визначають конституційно-правовий статус Президента України, не містять норм, які встановлювали б інший строк, крім п`ятирічного, на який громадяни України можуть обирати главу держави, незалежно від виду виборів (чергових або позачергових). Саме такого висновку дійшов Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2014 року 
№ 5-рп/2014.
20. Йдеться у скарзі й про те, що стаття 20 ВК України не відповідає Конституції України (в частині припинення виборчого процесу щодо обрання Президента України), тому суд на підставі частини четвертої статті 7 КАС України не мав застосовувати статтю 20 ВК України в частині припинення виборчого процесу щодо виборів Президента України у зв`язку із введенням воєнного стану, оскільки ця норма прямо протирічить положенням Конституції України.
21. На обґрунтування порушення судом норм процесуального права ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам статті 77 КАС України фактично переклав на позивача обов`язок доказування неправомірності бездіяльності ВРУ, а сам суб`єкт владних повноважень правомірності цієї бездіяльності не довів.
22. Також мовить про те, що оскаржуване судове рішення не є обґрунтованим, оскільки воно ухвалено не на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
23. Звертає увагу на те, що на порушення вимог статті 36 КАС України в ухваленні оскаржуваного судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу мають бути визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими.
24. Так, 04 грудня 2024 року він (позивач) заявив відвід суддям Стеценку С. Г., Бевзенку В. М., Шарапі В. М., Чиркіну С. М., Коваленко Н. В. із зазначенням підстав, які, на його думку, є більш ніж достатніми для ствердження наявності обставин, які свідчать про необ`єктивність складу суду, проте вказаний відвід було безпідставно відхилено.
25. У подальшому 13 грудня 2024 року позивач заявив відвід головуючому судді Стеценку С. Г., зокрема, з підстав того, що стало відомо про наявність у судді громадянства російської федерації, що, як зазначає позивач, створює обґрунтовані підозри щодо його неупередженості та здатності ухвалювати рішення в інтересах виключно України.
26. Вважає, що задля забезпечення прозорості, об`єктивності та довіри суспільства до судової влади суддя Стеценко С. Г. мав бути відсторонений від розгляду цієї справи.
27.  Посилаючись на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський статут судді, прийнятий Європейською асоціацією суддів у 1993 році, Бангалорські принципи поведінки суддів, рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зазначає, що об`єктивні фактори, які наявні у діях суддів, підривали довіру до них у позивача, породжували обґрунтовані сумніви у незалежності та безсторонності суддів.
28. На думку ОСОБА_1 , рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2024 року має бути скасовано, а його позов - задоволено.
Позиція відповідача
29. У відзиві на апеляційну скаргу ВРУ зазначає про свою незгоду з її доводами, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. 
30. Посилається на те, що статтею 64 Основного Закону України в умовах воєнного стану допускаються окремі обмеження права обирати і бути обраними. Такі обмеження за статтею 20 ВК України та статтею 19 Закону № 389-VIII, які не визнавалися Конституційним Судом України неконституційними, полягають у забороні проведення виборів Президента України в період дії такого правового режиму. Отже, оскільки Указом № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває по цей час, наразі підстави для призначення ВРУ чергових виборів Президента України відсутні, що не дозволяє стверджувати про допущення відповідачем бездіяльності.
31. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення статті 38 Конституції та статті 25 Міжнародного пакту ВРУ зазначила, що Україною було заявлено «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», що схвалено Постановою ВРУ від 21 травня 2015 року № 462-VIII. На підставі положень цього нормативно-правового акта та пункту 7 Указу № 64/2022 Міністерство закордонних справ України (далі - МЗС) у формі нотифікації подало Генеральному секретарю Ради Європи та Генеральному секретарю ООН від імені Уряду України інформацію про заходи щодо відступу від своїх зобов`язань за Конвенцією у зв`язку зі статтею 15 Конвенції, що зумовлено введенням воєнного стану в Україні.
32. Можливість застосування зазначених вище заходів зумовлює необхідність відступу від зобов`язань за статтями 12, 17, 19, 21, 25 Міжнародного пакту та статтями 8, 10, 11 Конвенції, від статей 1-3 Додаткового протоколу до Конвенції, статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.
33. У подальшому такі повідомлення неодноразово надсилались МЗС у зв`язку із продовженням дії воєнного стану.
34. Звертає увагу на статтю 4 Міжнародного пакту, відповідно до якої під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, в якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи соціального походження.
35. Згідно зі статтею 15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.
36. Ураховуючи зазначене, ВРУ звертає увагу, що проведення виборів під час запровадження воєнного стану, коли частина територій захоплена ворогом, зумовить обмеження виборчих прав громадян, які не зможуть реалізувати своє право на участь у виборах, масштабні атаки ворога на різних ділянках фронту унеможливлять реалізацію захисниками України права на участь у виборах, ракетні обстріли також поставлять під загрозу життя громадян, які прийдуть на виборчі дільниці, а також можливість підрахунку результатів волевиявлення (наприклад, якщо під час підрахунку дільниця разом із бюлетенями буде знищена) тощо.
37. Щодо посилання ОСОБА_1 на наявність в одного із суддів колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду громадянства російської федерації, що може свідчити про розгляд справи неналежним судом, зазначає, що надані ОСОБА_1 копії документів на підтвердження цього не є належними та допустимими доказами. 
38. Вважає доводи ОСОБА_1 про те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду перебрав на себе повноваження Конституційного Суду України, неприйнятними, адже відповідно до частини першої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана ВРУ. Позивач, ініціюючи судовий спір, обґрунтовував свої доводи положеннями Основного Закону України. Отже, суд, надаючи їм оцінку, аналізував положення Конституції України і відповідно діяв у межах та у спосіб, передбачений законом.
39. Не погоджується ВРУ і з доводами ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності загрози безпеки громадян та національній безпеці у зв'язку з призначенням виборів. Зазначає, що у цьому випадку позивач маніпулює поняттями призначення та проведення виборів, адже саме по собі призначення без проведення виборів є нікчемним. Суд в оскаржуваному рішенні дійшов правомірного висновку про наявну небезпеку життю та здоров'ю громадян, неможливість держави забезпечити реалізацію громадянами України конституційних прав обирати та бути обраними в умовах повномасштабної війни.
40. Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Рух апеляційної скарги
41. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 22 січня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 19 березня 2025 року - призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні з викликом сторін на 15 годину 00 хвилин 10 квітня 2025 року. 10 квітня 2025 року розгляд справи відкладено на 15 травня 2025 року. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року задоволено частково клопотання ОСОБА_1 та постановлено провести судове засідання, призначене на 15 травня 2025 року о 12 годині 00 хвилин, в режимі відеоконференції між Великою Палатою Верховного Суду та Державною установою «Київський слідчий ізолятор» за участю ОСОБА_1 . 
42. У судовому засіданні, призначеному на 15 травня 2025 року у режимі відеоконференції між Великою Палатою Верховного Суду та Державною установою «Київський слідчий ізолятор», розгляд справи було відкладено на 12 червня 2025 року на 11 годину 00 хвилин. 12 червня 2025 року справа була знята з розгляду у зв`язку з відсутністю доступу до Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. Наступний розгляд справи призначено на 21 липня 2025 року об 11 годині 00 хвилин.
43. 21 липня 2025 року за клопотанням представника позивача - адвоката Мацка В. В. розгляд справи відкладено на 25 вересня 2025 року. 
44. 25 вересня 2025 року у зв`язку з допитом ОСОБА_1 як свідка у кримінальному провадженні розгляд справи за відповідним клопотанням його представника Мацка В. В. відкладено на 06 листопада 2025 року на 11 годину 00 хвилин.
45. У зв`язку з необранням складу Великої Палати Верховного Суду, передбаченого частиною першою статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», справи, призначені до розгляду Великою Палатою в період 05-06 листопада 2025 року, зокрема і справа № 990/210/24, зняті з розгляду.
46. Наступне судове засідання у цій справі призначено на 11 годину 00 хвилин 08 грудня 2025 року.
47. 08 грудня 2025 року через технічну неможливість участі позивача у режимі відеоконференції у зв`язку з відключенням електроенергії у Державній установі «Київський слідчий ізолятор», а також за клопотанням представника позивача - адвоката Мацка В. В. розгляд справи відкладено на 11 годину 00 хвилин 05 лютого 2026 року.
Установлені судом першої інстанції обставини справи
48. Загальновідомо, що останні вибори Президента України відбулися 31 березня 2019 року. 20 травня того ж року в Києві під час урочистого засідання ВРУ новообраний Президент України Зеленський В. О. склав присягу як глава держави.
49. З 21 травня 2019 року розпочався встановлений статтею 103 Конституції України відлік п`ятирічного терміну повноважень Президента України, який сплив 21 травня 2024 року.
50. Указом № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону № 389-VIII з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введений воєнний стан. Цей Указ затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
51. У подальшому відповідними законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався і діє дотепер.
52. ВРУ, яка згідно з пунктом 7 частини першої статті 85 Конституції України наділена повноваженнями щодо призначення чергових виборів Президента України, не призначила вибори Президента України у строки, передбачені Основним Законом України.
53. Вважаючи вказану бездіяльність ВРУ протиправною та такою, що порушує його права на участь у виборчому процесі, позивач звернувся до Верховного Суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
54. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
55. Водночас за частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
56. Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями.
57. У цій справі предметом спору є бездіяльність ВРУ щодо непризначення всупереч положенням пункту 7 частини першої статті 85 Конституції України виборів Президента України після спливу п`ятирічного строку його повноважень.
58. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень ВРУ належить призначення виборів Президента України у строки, передбачені цією Конституцією.
59. За Конституцією України чергові вибори Президента України проводяться в останню неділю березня п`ятого року повноважень Президента України (частина п`ята статті 103). Порядок проведення виборів Президента України встановлюється законом (частина шоста статті 103). 
60. Цим законом є ВК України, книга друга якого «Вибори Президента України» містить приписи, які унормовують організацію проведення виборів глави держави, в тому числі через конкретизацію норм Конституції України.
61.  Згідно із положеннями частини другої статті 78 ВК України ВРУ призначає чергові вибори Президента України не пізніш як за сто днів до дня виборів. ВРУ забезпечує опублікування рішення про призначення чергових виборів Президента України у засобах масової інформації. Частиною шостою статті 20 цього ж Кодексу установлено, що рішення щодо призначення виборів, виборчий процес яких був припинений або не розпочався у зв`язку з введенням воєнного або надзвичайного стану, ухвалюється відповідним суб`єктом їх призначення не пізніше місяця з дня припинення або скасування воєнного або надзвичайного стану.
62. Отже, у частині п`ятій статті 103 Конституції України сформульовано умову, за якої у ВРУ виникає обов`язок призначити чергові вибори Президента України. Водночас це конституційне положення, як і положення пункту 7 частини першої статті 85 Конституції України, має корелюватися з іншими нормами законодавства, оскільки для прийняття рішення про призначення чергових виборів Президента України потрібно встановити день, на який припадає остання неділя березня п`ятого року повноважень Президента України, констатувати, що до цієї дати залишилося не менше як сто днів, а також врахувати відсутність чинників, які відповідно до законодавства унеможливлюють проведення волевиявлення (воєнний чи надзвичайний стан).
63. Наділення парламенту держави повноваженнями на призначення виборів Президента України (встановлення наявності законодавчих підстав, які дозволяють прийняти відповідний акт правозастосовного характеру) не означає, що такі повноваження можуть бути реалізовані (чи не реалізовані) за відсутності для того конституційних підстав та легітимної мети. Відповідне рішення (бездіяльність) має не лише ґрунтуватися на конституційних підставах, а й бути спрямованим на досягнення важливої суспільно-політичної мети - забезпечення реалізації виборчого процесу та змінності влади як одного з основоположних принципів демократії.
64. Передбачений Основним Законом України певний розсуд (дискреція) парламенту держави щодо реалізації вказаного повноваження має конституційні межі, визначені його статусом та функціями. Діяльність ВРУ як єдиного органу законодавчої влади в Україні передусім спрямована на забезпечення народного представництва, прийняття законів та здійснення інших повноважень відповідно до Конституції України.
65. Отже, свої рішення (дії, бездіяльність) ВРУ зобов`язана ґрунтувати на Конституції України, чинному законодавстві виходячи з державних і суспільних інтересів.
66. Суд першої інстанції зазначив, що, характеризуючи такий елемент верховенства права, як заборона свавілля, Європейська комісія «За демократію через право» (Венеційська комісія) констатувала, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісними із поняттям верховенства права (пункт 52 Доповіді «Верховенство права», схваленої на її 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
67. Тож наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВРУ щодо призначення / непризначення чергових виборів Президента України, зокрема і вирішення питань щодо наявності чи відсутності підстав для їх проведення в умовах дії воєнного стану, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному (судовому) контролю з метою уникнення ризиків формування та функціонування системи державної влади в Україні не на конституційних засадах, порушення принципів народовладдя, поділу державної влади та верховенства права, появи передумов для узурпації влади.
68. Відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті, водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, оцінка судом оспорюваної у цьому спорі бездіяльності ВРУ не є втручанням у її дискреційні повноваження.
69. Ураховуючи вказане, з огляду на суб`єктний склад сторін, межі заявлених позовних вимог, предмет спору, дійсний характер правовідносин, а також зважаючи на те, що оскаржити відповідну бездіяльність ВРУ до іншого органу, ніж суд, немає можливості і саме суд як незалежний і безсторонній щодо парламенту орган має виконувати функцію контролю за діями та рішеннями парламенту у сфері реалізації виборчих прав громадян, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем у сфері публічно-правових відносин спосіб захисту свого конституційного права як громадянина України вільно обирати (право голосу на виборах) та бути обраним на пост Президента України не суперечить закону.
Щодо можливості проведення виборів Президента України під час дії в Україні воєнного стану 
70. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України). Україна є республікою; носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ, який здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частини перша, друга статті 5 Конституції України). Конституційний Суд України у Рішенні від 29 травня 2013 року № 2-рп/2013 вказав, що істотне значення для функціонування демократичної держави, гарантування її республіканських засад має встановлений Основним Законом України порядок формування органів державної влади та органів місцевого самоврядування, зокрема періодичність проведення виборів до них (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини).
71. Вибори як форму здійснення народного волевиявлення визначає стаття 69 Основного Закону України. Конституція України, забезпечуючи можливість здійснення влади народом, закріпила право громадян вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування (частина перша статті 38).
72. Відповідно до статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені, гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
73. В Основному Законі України встановлено строк, на який обирається Президент України (частина перша статті 103). Також врегульовано питання щодо призначення і проведення чергових виборів Президента України (пункт 7 частини першої статті 85).
74. ВРУ як єдиний орган законодавчої влади, крім законотворчої діяльності, здійснює й інші закріплені в Конституції України повноваження, зокрема пов`язані з реалізацією народного волевиявлення - призначення всеукраїнського референдуму, виборів Президента України та виборів до органів місцевого самоврядування.
75. Тобто призначення виборів Президента України у строки, передбачені Конституцією України, належить до повноважень ВРУ (пункт 7 частини першої статті 85 Конституції України). Забезпечення дотримання встановленої чинним законодавством України періодичності виборів Президента України має визначальне значення для функціонування демократичної держави, її республіканських засад (абзац перший підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2009 від 28 квітня 2009 року).
76. Зміст конституційних норм, які регулюють призначення чергових виборів Президента України, вказує на те, що вони, серед іншого, пов`язані зі встановленням строків їх проведення.
77. Також і ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VIII Міжнародний пакт (стаття 25 b), і Додатковий протокол до Європейської конвенції про права людини (стаття 3) передбачають, що вибори мають проводитися періодично.
78. За Основним Законом України Президент України обирається громадянами України на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п`ять років (частина перша статті 103); новообраний Президент України вступає на пост не пізніше ніж через тридцять днів після офіційного оголошення результатів виборів, з моменту складення присяги народові на урочистому засіданні Верховної Ради України (частина перша статті 104); Президент України виконує свої повноваження до вступу на пост новообраного Президента України (частина перша статті 108); чергові вибори Президента України проводяться в останню неділю березня п`ятого року повноважень Президента України (частина п`ята статті 103).
79. Таким чином, ВРУ, призначаючи чергові вибори Президента України та визначаючи дату їх проведення, повинна керуватися нормами Конституції України, а саме пунктом 7 частини першої статті 85, частинами першою, п`ятою статті 103 (підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 травня 2009 року № 10-рп/2009).
80. Виходячи з конституційних положень та враховуючи правову природу виборів Президента України як однієї з основних форм безпосередньої демократії, можна вважати, що їх (виборів) призначення за наявності законних підстав має для ВРУ обов`язковий характер, за винятком випадків, передбачених Конституцією і законами України.
81. Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
82. У силу частини першої статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
83. Згідно з частиною першою статті 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
84. Частиною другою статті 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Отже, Основний Закон держави передбачає можливість обмеження виборчих прав громадян в умовах воєнного стану.
85. Як зазначив Конституційний Суд України у пункті 3.2 свого Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим ВРУ як єдиним органом законодавчої влади в Україні.
86. Визначення воєнного стану міститься у статті 1 Закону № 389-VIII та означає особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
87. Правовою основою введення воєнного стану відповідно до статті 2 Закону № 389-VIII є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений ВРУ. В указі Президента України про введення воєнного стану згідно зі статтею 6 Закону № 389-VIII, серед іншого, зазначаються, зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (пункт 5 частини першої цієї статті).
88. Пунктом 3 Указу № 64/2022 встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII.
89. Отже, Основний Закон України (стаття 64) допускає запровадження тимчасових обмежень для громадян у реалізації ними права брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування (стаття 38).
90. Такі конституційні обмеження конкретизовані, зокрема, у статті 19 Закону № 389-VIII та полягають у тому, що в умовах воєнного стану забороняються: зміна Конституції України; зміна Конституції Автономної Республіки Крим; проведення виборів Президента України, а також виборів до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим і органів місцевого самоврядування; проведення всеукраїнських та місцевих референдумів; проведення страйків, масових зібрань та акцій (частина перша).
91. Суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив, що стаття 19 Закону № 389-VIII містить імперативний припис, який забороняє проводити вибори Президента України в умовах воєнного стану. Ця норма є чинною та не визнавалася у встановленому законом порядку неконституційною.  
92. У цьому аспекті варто зауважити й таке. 
93. Статтею 8 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
94. Відповідно до статті 147 Конституції України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
95. Оскільки на сьогодні положення статті 19 Закону № 389-VIII щодо заборони проведення виборів Президента України в умовах воєнного стану як однієї з гарантій законності в такий період не визнані неконституційними, то у ВРУ в умовах введеного в країні воєнного стану правові підстави для неврахування такого припису закону відсутні. У цьому випадку саме умова воєнного стану є тією обставиною, з якою Основний Закон України допускає обмеження права обирати і бути обраними. Це, у свою чергу, спростовує доводи ОСОБА_1 про невідповідність статті 19 Закону № 389-VIII (в частині заборони проведення виборів) Конституції України і, як наслідок, неможливість її застосування до спірних правовідносин.
96. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду слушно послався на Керівні принципи щодо виборів Кодексу належної практики у виборчих справах, прийняті Венеційською комісією на 51 пленарній сесії (Венеція, 5-6 липня 2002 року), у яких зазначено, що загальне виборче право означає, що кожна людина має право обирати й бути обраною. Водночас це право може і навіть повинно бути обмежене певними умовами. Обмеження мають спиратися на норми закону, відповідати суспільним інтересам і принципу пропорційності.
97. Слід звернути увагу і на статтю 20 ВК України, згідно з абзацом шостим якої рішення щодо призначення виборів, виборчий процес яких був припинений або не розпочався у зв`язку з введенням воєнного або надзвичайного стану, ухвалюється відповідним суб`єктом їх призначення не пізніше місяця з дня припинення або скасування воєнного або надзвичайного стану, а у разі якщо для проведення виборів законом не вимагається окремого рішення про їх призначення, про початок відповідного виборчого процесу оголошує Центральна виборча комісія не пізніше місяця з дня припинення або скасування воєнного або надзвичайного стану.
98. Таким чином, з огляду на введення в Україні воєнного стану, тобто внутрішньодержавного особливого правового режиму, спрямованого на забезпечення виконання найважливіших функцій держави в умовах збройної агресії, гарантоване частиною першою статті 38 Конституції України право на участь в управлінні державними справами, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування зазнало тимчасових обмежень в силу дії такого особливого правового режиму, що цілком узгоджується з вимогами статті 64 Основного Закону, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону № 389-VIII та ВК України, у тому числі й в частині визначення строку дії цих обмежень. 
99. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ВРУ в контексті спірних правовідносин, не призначивши вибори Президента України на 31 березня 2024 року, діяла на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та не допустила протиправної бездіяльності, на яку вказує апелянт.
Щодо доводів апеляційної скарги
100. Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції перебрав на себе функції Конституційного Суду України, здійснивши тлумачення статті 83 Конституції України. За змістом оскаржуваного рішення суд, наводячи мотиви його ухвалення, серед іншого, послався і на зазначену норму Конституції, що не свідчить про здійснення ним офіційного тлумачення Основного Закону України, віднесеного до повноважень Конституційного Суду України. 
101. Необґрунтованими є й доводи апелянта про невідповідність Основному Закону України статті 20 ВК України в частині неможливості призначення виборів Президента України під час введення воєнного стану та частини першої статті 19 Закону № 389-VIII щодо заборони проведення виборів Президента України під час дії воєнного стану. ОСОБА_1 вважає, що суд мав застосувати норми Конституції України як норми прямої дії і зобов`язати ВРУ призначити вибори Президента України шляхом прийняття відповідної постанови.
102. Так, згідно з вимогами статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
103. Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 вересня 2016 року у справі 
№ 1-13/2016).
104. Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
105. За приписами частин першої та другої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
106. Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
107. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України (частина четверта статті 7 КАС України).
108. Суд першої інстанції слушно послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у якій зазначено, що повноваження органів влади є законодавчо визначеними, а суд діє згідно з презумцією jura novit curia («суд знає закони»). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86).
109. Наведене вище дає підстави для висновку, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його / їх відповідності Конституції України.
110. Вирішуючи питання можливості прямого застосування норм Конституції України (пункту 7 частини першої статті 85) шляхом зобов`язання парламенту України призначити чергові вибори Президента України, суд першої інстанції обґрунтовано акцентував увагу на необхідності під час дії воєнного стану, в умовах збройної агресії визначення пріоритетів між такими цінностями, як дотримання принципів демократії (одним з основних елементів якої є проведення періодичних виборів) та збереження держави України, уникнення загроз її національній безпеці.
111. Відтак, обмеження, встановлені статтею 19 Закону № 389-VIII щодо заборони проведення виборів Президента України під час дії воєнного стану, застосовані законодавцем, у тому числі, з метою дотримання конституційного принципу вільних виборів, передбаченого статтею 71 Конституції України, а також створення під час режиму воєнного стану умов для нормалізації ситуації, забезпечення безперервності реалізації публічної влади та, як наслідок, зупинення розвитку кризових тенденцій. Не менш важливим є й уникнення ризику життю, здоров`ю та безпеці громадян, що може виникнути в умовах воєнного стану під час здійснення волевиявлення.
112. Визначаючи обсяг виборчого права з урахуванням міжнародних принципів та стандартів його реалізації, слід зазначити, що виборче право не є абсолютним і допускає певні обмеження, про що вже зазначалося вище. Важливо лише, щоб обмеження прав, визначених у статті 25 Міжнародного пакту та статті 38 Конституції України (право громадян вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування), не були необґрунтованими. На це у своєму Рішенні від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 також звертає увагу і Конституційний Суд України, зокрема, зазначаючи, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими. У разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети. Такий підхід узгоджується із загальними вимогами щодо виправданості втручання в права, що закріплені в статтях 8, 11 Конвенції.
113. Таким чином, вжиття будь-яких заходів, які є втручанням у реалізацію виборчого права, має ґрунтуватися на законі, воно має переслідувати правомірну (легітимну) мету. При цьому абсолютно зрозуміло, що будь-які права мають цінність для людини лише в разі, якщо їх здійснення є реальним і належним. Що ж стосується виборчих прав, то їх здійснення без дотримання передбачених законодавством принципів, а також міжнародних стандартів, зокрема без вільного волевиявлення, нівелює саму сутність таких прав.
114. У зв`язку із цим та з урахуванням приписів статей 20 ВК України, 19 Закону № 389-VIII можна дійти висновку, що передбачені ними обмеження виборчих прав, зумовлені наявністю обставин, що унеможливлюють проведення виборів, зокрема Президента України, та реалізацію громадянами свого виборчого права в порядку та з дотриманням гарантій, принципів і стандартів, передбачених національним та міжнародним законодавством. Такими обставинами, серед іншого, можуть бути: незадовільна безпекова ситуація в умовах збройної агресії та введеного у країні воєнного стану; об`єктивна неможливість взяття участі у виборчому процесі значної кількості військовослужбовців, задіяних в обороні держави тощо. Недопущення здійснення виборчого процесу в умовах, за яких неможливе безперешкодне та вільне волевиявлення громадян, є саме тією легітимною метою, яка й зумовлює існування вказаних правових норм та дає змогу стверджувати про правомірність передбаченого ними обмеження реалізації виборчого права.
115. З огляду на те, що Основний Закон України не передбачає конституційних заборон щодо можливості законодавчого органу прийняти рішення про обмеження виборчих прав громадян (в тому числі щодо виборів Президента України) в умовах воєнного стану, а навпаки - дає такі повноваження, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача про те, що частина перша статті 19 Закону № 389-VIII суперечить Конституції України, як і переконання ОСОБА_1 про незаконне порушення його конституційного права, гарантованого статтею 38 Конституції України.
116. Отже, враховуючи наведене законодавче регулювання, яке зумовлене введенням обмеження конституційного права, передбаченого статтею 38 Конституції України, в умовах особливого режиму воєнного стану, зважаючи на легітимну мету такого обмеження, покликану захистити більш вагомі (вищі) цінності, що визначають спрямованість діяльності держави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пряме застосування норм Конституції України у спосіб, на якому наполягає позивач (зобов`язання ВРУ призначити вибори Президента України), не відповідає завданню та основним засадам адміністративного судочинства, визначеним частиною першою статті 2 КАС України.
117. Велика Палата Верховного Суду також погоджується з тим, що у справі, що розглядається, слід керуватися тим, що беззаперечним та основним пріоритетом над правом обирати та бути обраним є оборона та безпека держави, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, життя та здоров`я людей, що є найважливішими цінностями, якими не можна нехтувати. Призначення та проведення виборів на їх шкоду не відповідатиме легітимній меті демократії.
118. Узагальнюючи зазначене вище, слід зазначити, що статтею 64 Основного Закону України в умовах воєнного стану допускаються окремі обмеження права обирати і бути обраним; стаття 19 Закону № 389-VIII містить імперативний припис, який забороняє проводити вибори Президента України в умовах воєнного стану; стаття 20 ВК України дає підстави для визначення строку дії обмежень виборчих прав - не пізніше місяця з дня припинення або скасування воєнного стану, тому ВРУ не було допущено протиправної бездіяльності.
119. Доводи апеляційної скарги про порушення норм Міжнародного пакту щодо застосування статті 20 ВК України є безпідставними, оскільки відповідно до статті 4 Міжнародного пакту під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, в якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи соціального походження.
120. Згідно зі статтею 15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.
121. Щодо доводів позивача про порушення вимог статті 36 КАС України при розгляді відводів суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що, на думку позивача, свідчить про необ`єктивність складу суду слід зазначити таке.
122. У судовому засіданні 04 грудня 2024 року позивач заявив відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Стеценка С. Г., Бевзенка В. М., Шарапи В. М., Чиркіна С. М., Коваленко Н. В. від участі у розгляді справи № 990/210/24.
123. Як на підставу заявленого відводу ОСОБА_1 зазначив, що: старший брат судді-доповідача у цій справі є громадянином російської федерації, полковником медичної служби у військовому госпіталі в Московській області указаної держави і така інформація свідчить, на його думку, про упередженість згаданого судді щодо цієї справи; суддя-доповідач під час проходження конкурсу до Верховного Суду отримав негативний висновок від Громадської ради доброчесності, що також дає йому підстави не довіряти такому складу суду.
124. Крім того, як на підставу для відводу посилається на те, що суд безпідставно повернув без розгляду заяву ОСОБА_3 про визнання позовних вимог у цій справі, оскільки народний депутат України має право представляти інтереси ВРУ в суді, тобто наділений повноваженнями репрезентувати волю народу та представляти інтереси парламенту як єдиного загальнонаціонального законодавчого органу в державі. Цих повноважень не має службова особа Апарату ВРУ, яка є представником у цій справі, однак не представляє інтереси народних депутатів ВРУ в суді щодо їхньої позиції у цьому спорі стосовно невиконання парламентом країни безпосередніх повноважень щодо призначення чергових виборів Президента України у конституційно визначені строки.
125. Ще одним чинником для заявлення відводу колегії суддів позивач вважає безпідставну триразову відмову суду щодо забезпечення доставки (конвоювання) до Верховного Суду та особистої участі ОСОБА_1 , який перебуває під вартою в установі для попереднього ув`язнення, у розгляді цієї справи. Цим, як вважає позивач, його позбавлено права безпосередньо надавати пояснення, наводити свої доводи і міркування, тобто права на справедливий і публічний розгляд справи. Водночас участь позивача у судових засіданнях у режимі відеоконференції не забезпечує гарантії справедливого суду, ставить його у невигідне порівняно з іншими учасниками становище і не дозволяє ефективно захищати свої права.
126. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 04 грудня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі Стеценка С. Г., Бевзенка В. М., Шарапа В. М., Чиркіна С. М., Коваленко Н. В. від участі у розгляді справи № 990/210/24. Суд проаналізував аргументи, якими обґрунтовано заявлений позивачем відвід, та дійшов висновку, що вони не підтверджують наявності обставин, які могли б за суб`єктивними чи об`єктивними критеріями викликати сумнів в об`єктивності або неупередженості складу суду при розгляді цієї справи, як це передбачено пунктом4 частини першої статті 36 КАС України, оскільки фактично є припущеннями ОСОБА_1 й не підтверджені належними та допустимими доказами.
127. Відвід, заявлений ОСОБА_1 13 грудня 2024 року судді Стеценку С. Г., цього ж дня був вирішений судом у порядку, передбаченому процесуальним законом. Підстав вважати ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні цієї заяви такою, що прийнята всупереч закону, немає, оскільки компетентними органами не встановлено наявності у зазначеного судді громадянства іншої держави, про що йшлося у заяві про відвід. 
128. Інші твердження і міркування, які містить апеляційна скарга, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
129. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2024 року у справі № 990/210/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  С. О. Погрібний 
Суддя-доповідач О. В. Кривенда 
Судді:  О. О. Банасько С. І. Кравченко
О. В. Білоконь М. В. Мазур
О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв
І. А. Воробйова К. М. Пільков
О. А. Губська Н. С. Стефанів
А. А. Ємець Т. Г. Стрелець
Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач
В. В. Король В. Ю. Уркевич