ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 333/1148/22
провадження № 61-3144св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

судді-доповідача - Сердюка В. В., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Запорізький електровозоремонтний завод», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року в складі судді Дмитрієвої М. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року в складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,  

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» (далі - ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 23 грудня 2020 року позивача прийнято на роботу на посаду начальника бюро інструментального господарства ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод». 24 жовтня 2021 року відповідачем видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників» № 1464, відповідно до якого прийнято рішення про виключення з 19 січня 2022 року зі штатного розпису ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» штатну одиницю начальника бюро інструментального господарства. 

Відповідач видав наказ № 40-ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким з 18 січня 2022 року звільнено ОСОБА_1 з посади начальника бюро інструментального господарства ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 

Позивач вважав своє звільнення таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач порушив процедуру звільнення. На думку позивача, у відповідача не відбулися зміни в організації виробництва і праці, а відбулося лише виключення штатних одиниць зі штатного розпису ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод». 

Відповідачем під час звільнення позивача не дотримано вимоги статей 42, 43, 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу 10 листопада 2021 року була запропонована лише одна посада - інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП, про що свідчить попередження № 6 від 09 листопада 2021 року. Відповідач не запропонував позивачу всі вакансії, які існували на підприємстві, чим не виконував покладений на нього статтею 49-2 КЗпП України обов`язок із працевлаштування працівника. 

Позивач погодився на запропоновану йому відповідачем посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП, про що ОСОБА_1 13 січня 2022 року була подана заява, на якій відповідачем зроблено напис про наявність цієї вакансії. Проте на цю посаду позивача не переведено. 

Крім того, вважав своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулося без згоди профспілкової організації. 

За таких обставин, позивач просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ № 40-ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким з 18 січня 2022 року його звільнено з посади начальника бюро інструментального господарства ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»;
- поновити його на посаді начальника бюро інструментального господарства ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»;
- стягнути із ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 січня 2022 року до дати ухвалення судом рішення про поновлення на посаді.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 01 листопада 2023 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позову позивачем не доведені. Відповідач у повному обсязі виконав вимоги законодавства щодо обов`язку роботодавця запропонувати працівнику, який підлягає звільненню за пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, переведення на іншу роботу та інші вимоги чинного законодавства під час вивільнення працівників при скороченні чисельності штату, а тому доводи позивача спростовуються фактичними обставинами, які підтверджені матеріалами справи. Щодо вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то такі не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, які суд визнав необґрунтованими.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу. 

Апеляційна скарга була обґрунтована, зокрема, такими доводами:
1) матеріалами справи підтверджено існування у відповідача низки вакансій, що відповідали кваліфікації, освіті та досвіду позивача, і які, у порушення вимог трудового законодавства, не були запропоновані позивачу;
2) суд першої інстанції помилково вважав акт від 18 січня 2022 року належним підтвердженням того, що позивач відмовився від запропонованих вакансій, оскільки цей акт не містив переліку тих вакансій, які начебто пропонувалися позивачу;
3) суд першої інстанції не надав оцінки доказу, який підтверджує письмову згоду позивача на переведення на запропоновану вакантну посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП, а саме заяві позивача від 13 січня 2022 року, яка у встановленому порядку зареєстрована відповідачем. 

Запорізький апеляційний суд постановою від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишив без задоволення, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року залишив без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

29 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року в цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 

Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 306/1325/18 (провадження № 61-6087св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 10171св21), від 09 жовтня 2023 року у справі № 607/16763/22 (провадження № 61-9481св23) та у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17. 

Вказує на те, що суди попередніх інстанцій формально розглянули позовні вимоги позивача і не надали належної оцінки тим доводам, на які посилався позивач на підтвердження своїх вимог, зокрема: 
1) відповідач не надав позивачу повного переліку вакантних посад та не запропонував звільненому працівникові відповідні посади, водночас матеріалами справи підтверджено існування у відповідача низки вакансій, які відповідали кваліфікації, освіті та досвіду позивача;
2) суди помилково вважали акт від 18 січня 2022 року належним підтвердженням того, що позивач відмовився від запропонованих вакансій, оскільки цей акт не містить переліку тих вакансій, які начебто пропонувалися позивачу і від яких позивач начебто відмовився;
3) суди не надали оцінки доказу, який підтверджує письмову згоду позивача на переведення на запропоновану вакантну посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП, а саме заяві ОСОБА_1 від 13 січня 2022 року, яка у передбаченому законом порядку зареєстрована відповідачем. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» адвокат Мальчев В. Є. просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 25 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 04 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами 

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 23 грудня 2020 року прийнятий на роботу у ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» на посаду начальника бюро інструментального господарства, що підтверджується копією наказу (розпорядження) від 22 грудня 2020 року № 1216ос.
18 жовтня 2021 року відповідачем виданий наказ № 1407 «Про скорочення чисельності працівників ПрАТ «ЗЕРЗ», який з метою оптимізації роботи товариства та у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, зокрема, передбачав скорочення посади начальника бюро інструментального господарства, що підтверджується змістом відповідного наказу.

Листом від 19 жовтня 2021 року № 2346 відповідач звернувся до голови Первинної профспілкової організація ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» повідомленням про скорочення деяких штатних одиниць товариства. До листа було додано обґрунтування доцільності скорочення, перелік посад, виключених зі штатного розпису, перелік працівників, які підлягають скороченню, в якому, зокрема, міститься прізвище позивача ОСОБА_1 . Повідомлення отримано головою Первинної профспілкової організація ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» Штепою О. Г. 19 жовтня 2021 року, що підтверджується підписом на відповідному повідомленні.

26 жовтня 2021 року відповідачем виданий наказ № 1464 «Про скорочення чисельності та штату працівників», який з метою оптимізації роботи товариства та у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, передбачав, зокрема, виключення зі штатного розпису посади начальника бюро інструментального господарства з 19 січня 2022 року.

10 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримав попередження 09 листопада 2021 року № 6 про скорочення чисельності та штату працівників та майбутнє звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 18 січня 2022 року. Також зміст повідомлення містив пропозицію про переведення ОСОБА_1 на посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП. 

10 січня 2022 року відповідач звернувся до комітету Первинної профспілкової організації з поданням про звільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату та працівників, у якому просив надати згоду на розірвання трудового договору з начальником бюро інструментального господарства ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 18 січня 2022 року.

Згідно зі змістом витягу з протоколу засідання Первинної профспілкової організації ПрАТ «ЗЕРЗ» від 17 січня 2022 року № 9 надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з 18 січня 2022 року.

Наказом відповідача від 18 січня 2022 року № 40ос (розпорядження) «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 звільнено з 18 січня 2022 року з посади начальника бюро інструментального господарства у відділі головного технолога у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення апеляційного суду не відповідає з огляду на таке. 

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Питання правильного застосування норм права при вирішенні спору щодо звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а також виконання роботодавцем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України було викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23). У цій постанові Верховний Суд зазначив таке:

«Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини третьої статті 49-2 КЗпП України). […]

Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо; за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення». 

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не установив чи існували у відповідача вакантні посади (інша робота), які з`явилися та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення до дня звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а також чибули запропоновані позивачу всі відповідні вакансії. 

Крім того, у цій справі апеляційний суд установив, що факт запропонування ОСОБА_1 посади інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП підтверджується змістом акта від 18 січня 2022 року, складеного начальником ВУП Г. Колесник, інженером з підготовки кадрів Н. Кальчик, інспектором з кадрів З. Шершньовою про те, що ОСОБА_1 до дати звільнення 18 січня 2022 року не звертався до відділу управління персоналом з підстав переведення на іншу посаду, не надавав згоду на переведення на іншу посаду, в тому числі на посаду інженера з комплектації устаткування та матеріалів.

Разом із тим, зазначений акт від 18 січня 2022 року не було підписано позивачем. Особи, які підписали цей акт (працівники відповідача) не вказали про те, що позивач ознайомлений зі змістом цього акта, а також не зазначили про те, що позивач відмовився від його підписання. Крім того, цей акт не містить переліку вакантних посад, які пропонувалися позивачу і від яких позивач відмовився.

Досліджені апеляційним судом матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 13 січня 2022 року, за змістом якої позивач просив перевести його до відділу матеріально-технічного постачання на посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів І категорії з 18 січня 2022 року. Також у матеріалах справи містяться копії звітів відповідача за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», надані Запорізьким обласним центром зайнятості копії звітів за період із 01 жовтня 2021 року до 19 січня 2022 року (том 1, а. с. 148, том 2, а. с. 33). 

Верховний Суд звертає увагу, що у цій справі апеляційна скарга ОСОБА_1 була обґрунтована, зокрема, такими доводами:
1) матеріалами справи підтверджено існування у відповідача низки вакансій, що відповідали кваліфікації, освіті та досвіду позивача, які у порушення вимог трудового законодавства не були запропоновані позивачу;
2) суд першої інстанції помилково вважав акт від 18 січня 2022 року належним підтвердженням того, що позивач відмовився від запропонованих вакансій, оскільки цей акт не містить переліку тих вакансій, які начебто пропонувалися позивачу;
3) суд першої інстанції не надав оцінки доказу, який підтверджує письмову згоду позивача на переведення на запропоновану вакантну посаду інженера з комплектації устаткування й матеріалів ВМТП, а саме заяві позивача від 13 січня 2022 року, що зареєстрована у встановленому порядку відповідачем. 

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, передчасно виснував про правильність висновків суду, не перевірив належним чином обставини, на які заявник посилався в апеляційній скарзі, у зв`язку із чим не надав належної оцінки тим доводами, якими позивач обґрунтовував свою апеляційну скаргу.

Крім того, апеляційний суд установив, що на підприємстві існували певні вакантні посади, однак вони були нижчими від посади, яку займав до скорочення позивач. Водночас наведене не може бути підставою для відхилення доводів позивача про не запропонування йому усіх вакантних посад, оскільки відповідно до сталої та послідовної практики Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/2 (провадження № 61-10171св21), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику усі вакантні посади, які є на підприємстві. Подібний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 22 січня 2026 року у справі № 369/5748/23, провадження № 61-16266св24; від 28 січня 2026 року у справі № 761/6973/23, провадження № 61-8364св25; від 04 лютого 2026 року у справі № 761/17176/22, провадження № 61-5977св25.

Апеляційний суд наведеного вище не врахував та не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги заявника. 

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо вмотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

З урахуванням обставин справи, яка переглядається, відсутність у постанові апеляційного суду висновків щодо доводів, якими заявник обґрунтовував апеляційну скаргу, унеможливлює визнання Верховним Судом постанови апеляційного суду законною та обґрунтованою. 

Заявник обґрунтовує касаційну скаргу, зокрема, тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, а також не надав оцінки доводам, на які заявник посилався в поданій ним апеляційній скарзі. Крім того, в касаційній скарзі заявник указує на те, що апеляційний суд у цій справі не врахував висновок про застосування норм права, який викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 61-10171св21). У цій постанові суд касаційної інстанції погодився із висновками апеляційного суду про те, що роботодавцем у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій щодо всіх наявних в установі вакансій, які існували на день звільнення позивачки і які вона могла б обіймати, а тому її звільнення не можна вважати таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства. З такими доводами касаційної скарги колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Верховний Суд з урахуванням вимог частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зважаючи на те, що постанова апеляційного ухвалена без повного та всебічного дослідження обставини справи, без належної перевірки їх доказами, які мають бути оцінені на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, що унеможливлює ухвалення у цій справі висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції на результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до вимог пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 

Враховуючи наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню, а постанова Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Під час нового розгляду справи апеляційний суд має належним чином дослідити докази, що містяться у матеріалах справи, встановити чи існували у відповідача вакантні посади (інша робота) з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення до дня його звільнення, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, а також чи були запропоновані позивачу всі відповідні вакансії. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на результат перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції розподіл судових витрат має бути здійснено судом, який буде ухвалювати остаточне рішення у справі. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково. 

Постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач: В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко 

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська