ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 580/1623/25
адміністративне провадження № К/990/42663/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Ханової Р.Ф., 

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №580/1623/25
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 (суддя Бабич А.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025 (головуючий суддя Епель О.В., судді: Мєзєнцев Є.І., Файдюк В.В.),
УСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі також - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі також - відповідач, контролюючий орган), в якому просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.10.2024 №0152500707 про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені у розмірі 1532909,35 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що в порушення норм пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України (далі також - ПК України) відповідачем не було розглянуто подані безпосередньо до контролюючого органу заперечення на акт перевірки. Вказані процесуальні порушення, на переконання позивачки, є достатньою та самостійною підставою для визнання протиправним та скасування спірного податкового повідомлення-рішення. 
Також позивачка зазначала, що контролюючим органом не було дотримано порядку надіслання їй попередження про скасування реєстрації РРО за місяць до настання терміну проведення процедури скасування реєстрації, у зв`язку з чим платник податків не може зазнавати негативних наслідків. Крім того, 17.05.2024 вона здійснила оплату за технічне обслуговування РРО і обґрунтовано очікувала, що робота РРО є коректною та належною.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.04.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В ході розгляду справи судами встановлено, що згідно з ЄДРПОУ ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 15.01.1997. Зареєстровані види господарської діяльності: « 47.77 Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах», « 47.54 Роздрібна торгівля побутовими електротоварами в спеціалізованих магазинах». Перебуває на податковому обліку у відповідача.
22.12.2021 позивачка підписала договір з МПВКП «ЦЕНТР» про платне сервісне обслуговування РРО, перелік яких вказаний у додатку №1, на термін до 16.03.2024 з правом автоматичної пролонгації. Платіжною інструкцією від 17.05.2024 №63 підтверджується перерахування на його рахунок позивачкою 600,00 грн за технічне обслуговування РРО.
На підставі наказу від 25.09.2024 №2209-п, посилаючись на підп.20.1.2, 20.1.4, 20.1.8-20.1.11 п.20.1 ст.20, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України з метою контролю та дотримання вимог законодавства з питань обліку товарних запасів, відображення обов`язкових реквізитів в розрахункових документах та фіскальних звітах, наявності документів, відповідач 25.09.2024 провів фактичну перевірку позивачки за місцем фактичного провадження діяльності за адресою: Черкаська область, м.Сміла, вул.Вячеслава Чорновола, буд. 2/А. 
За результатами перевірки складено акт від 30.09.2024 №12003/23-00-07-07- 01/2343403366, в якому зафіксовано порушення п.п.1, 2 статті 3 Закону України №265/95-ВР від 06.07.1995 «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - ЗУ №265/95-ВР). В описовій частині акту зазначено про продаж товарів згідно з чеками на суму 1023777,90 грн через РРО з фіскальним номером 3000324116, реєстрація якого скасована 21.05.2024 о 08год. 51хв. 40сек.
21.10.2024 відповідач виніс оскаржуване податкове повідомлення-рішення №0152500707 про застосування за вказане порушення штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1532909,35 грн. 
Позивачка оскаржила його в адміністративному порядку до ДПС України, проте її скаргу залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення.
Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним, позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом доведено порушення позивачкою пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР, і як наслідок правомірність застосування штрафу згідно положень пункту 1 статті 17 вказаного Закону. Матеріалами справи підтверджено факт використання позивачкою у своїй діяльності РРО, реєстрація якого скасована. 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з необґрунтованості доводів позивачки про порушення контролюючим органом порядку проведення перевірки в частині нерозгляду її заперечень на акт перевірки, оскільки такі обставини спростовуються матеріалами справи. 
З такими рішеннями судів попередніх інстанцій не погодилася позивачка та подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивачка зазначає, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги того факту, що підставою для прийняття рішення про скасування реєстрації РРО стало закінчення визначених законодавством строків експлуатації РРО, проте контролюючий орган не надав жодного доказу закінчення строків експлуатації РРО з фіскальним номером 300324116. Натомість, позивачкою подано докази на підтвердження здійснення оплати за технічне обслуговування РРО з фіскальним номером 300324116. Наполягає позивачка й на порушенні контролюючим органом процедури повідомлення її про скасування реєстрації РРО. 
Наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не надав оцінки доводам позивачки щодо порушення процедури скасування реєстрації РРО й не виснувався з вказаного питання, хоча визнав таку обставину необхідною для правильного вирішення спору та перевірки усіх доводів учасників справи. 
Окрім того, вважає безпідставним висновок суду апеляційної інстанції про те, що оригінал примірника заперечень на акт перевірки, а також повідомлень про оскарження податкового повідомлення-рішення, не відповідають вимогам ст.ст.73-75 КАС України, оскільки такі не містять реєстраційного індексу документа. Вказує, що судом не з`ясовано чи присвоюється та зазначається реєстраційний індекс на документі в момент його прийняття, чи після передачі документа до відділу (підрозділу) з діловодства. Стверджує, що відсутність реєстраційного індексу на запереченні на акт перевірки не свідчить про його неподання до контролюючого органу. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено пункти 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України - 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Верховний Суд ухвалою від 03.11.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025 у цій справі.
В письмовому відзиві на касаційну скаргу позивачки контролюючий орган просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке. 
Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
У статті 2 Закону №265/95-ВР наведено визначення реєстратора розрахункових операцій та розрахункового документу.
Реєстратор розрахункових операцій - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для подальшого переказу. До реєстраторів розрахункових операцій відносяться: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, вбудований електронний контрольно-касовий реєстратор, комп`ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо.
Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.
Згідно із пунктами 1 та 2 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:
проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;
надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).
Невиконання вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР передбачає відповідальність у вигляді фінансових санкцій. Зокрема відповідно до пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення в ході перевірки факту: непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.
Наказом Міністерства фінансів України від 14.06.2016 №547, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.07.2016 за №918/29048, затверджено Порядок реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), який розроблено відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон), Податкового кодексу України, Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236 (далі - Порядок 547).
Зазначений Порядок поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які використовують реєстратори розрахункових операцій для здійснення розрахункових операцій в готівковій та/або безготівковій формі (пункт 1 розділу І).
Суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування і послуг, операції з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для подальшого переказу, та відповідно до вимог законодавства повинні застосовувати РРО, зобов`язані зареєструвати РРО відповідно до положень цього Порядку та забезпечити його персоналізацію, опломбування та переведення у фіскальний режим роботи (пункт 1 глави 2 розділу II).
Згідно із підпунктом 3 пункту 1 глави 4 розділу II Порядку №547, реєстрація РРО діє до дати скасування реєстрації РРО, що відбувається у випадках, коли, зокрема, закінчилися визначені законодавством строки експлуатації РРО.
Скасування реєстрації РРО на підставах, визначених у підпунктах 1, 11, 12 та 14 пункту 1 цієї глави, здійснюється за заявою суб`єкта господарювання, а на підставах, визначених у підпунктах 2-10, 13 пункту 1 цієї глави, може здійснюватися за заявою суб`єкта господарювання або примусово за рішенням контролюючого органу за місцем реєстрації РРО. Рішення про скасування реєстрації РРО оформлюється за формою № 5-РРО (додаток 5). Таке рішення підписується керівником контролюючого органу за місцем реєстрації РРО або уповноваженою особою контролюючого органу (пункт 2 глави 4 розділу II Порядку №547).
Відповідно до пункту 4 глави 4 розділу II Порядку №547, посадова особа контролюючого органу протягом п`яти календарних днів з дня отримання заяви про скасування реєстрації та реєстраційного посвідчення за наявності довідки про опломбування з відміткою про розпломбування РРО, надісланої ЦСО до контролюючого органу за місцем реєстрації РРО, або у разі прийняття рішення контролюючого органу про скасування реєстрації РРО проводить скасування реєстрації РРО шляхом внесення реєстраційного запису до інформаційно-телекомунікаційній системи ДПС та надає (надсилає) суб`єкту господарювання довідку про скасування реєстрації, що засвідчує скасування реєстрації РРО.
У разі якщо скасування реєстрації РРО було здійснено за рішенням контролюючого органу, примірник довідки про скасування реєстрації направляється до ЦСО, яким проводилося технічне обслуговування РРО, засобами телекомунікацій в електронній формі з дотриманням вимог законів у сфері електронного документообігу та використання електронних документів із зазначенням обов`язкових реквізитів електронних документів. Примірник довідки про скасування реєстрації РРО розміщується в Електронному кабінеті.
Пунктом 6 глави 4 розділу II Порядку №547 встановлено, що контролюючий орган за місцем реєстрації РРО у випадках, передбачених підпунктами 2, 3 пункту 1 цієї глави, попереджає суб`єкта господарювання за місяць до настання терміну про необхідність проведення процедури скасування реєстрації РРО.
Скасування реєстрації РРО проводиться контролюючим органом не пізніше двох робочих днів з дня настання терміну виведення з експлуатації РРО.
Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 19 глави 2 розділу II Порядку №547 для інформування суб`єктів господарювання ДПС щоденно оприлюднює на своєму веб-сайті дані про РРО, реєстрацію яких скасовано за заявою суб`єкта господарювання або з ініціативи контролюючого органу, із зазначенням фіскальних номерів РРО, дати, причини та підстави для скасування реєстрації РРО, коду ЄДРПОУ, найменування суб`єкта господарювання (прізвища, імені, по батькові (за наявності)). Інформація оприлюднюється із зазначенням дати оприлюднення і дати оновлення інформації.
Отже, розрахункові операції мають проводитися через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, та надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми. При цьому, розрахунковим документом згідно вимог Закону №265/95-ВР, у разі використання РРО, вважається виключно той документ, який створений зареєстрованим у встановленому порядку РРО або програмним реєстратором розрахункових операцій.
Таким чином, на суб`єкта господарювання покладається обов`язок застосовувати зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО при проведенні розрахункових операцій та створенні у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка використовувала у своїй діяльності РРО (фіскальний номер 3000324116), реєстрацію якого скасовано. 
Суд вважає, що у разі скасування реєстрації РРО, такий РРО не може використовуватись суб`єктом господарювання при здійсненні розрахункових операцій, оскільки розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) мають проводитися виключно через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО, а після скасування реєстрації такий РРО не вважається зареєстрованим у відповідності до вимог законодавства. Відповідно і розрахунковий документ, який роздрукований на такому РРО не вважається розрахунковим документом в розумінні Закону №265/95-ВР, тобто не є документом встановленої форми, а відтак надання особі розрахункового документу роздрукованому на незареєстрованому РРО також не може розцінюватися як виконання обов`язку, визначеного пунктом 2 статті 3 Закону № 265/95-ВР.
Враховуючи вищенаведене правове регулювання, колегія суддів приходить до висновку, що проведення розрахункових операцій через РРО, реєстрацію якого скасовано, та видача розрахункових документів, сформованих (роздрукованих) РРО, реєстрацію якого скасовано, є порушенням вимог пунктів 1 і 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції ствердив, що не зареєстрований РРО не передає контролюючому органу коректну інформацію про продаж визначених товарів і такий продаж свідчить про порушення саме платником визначених у Законі №265/95-ВР обов`язків. Констатував, що інші доводи позивачки не спростовують її вини в контролі роботи РРО та факту допущення вказаного в акті перевірки порушення.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив лише з необґрунтованості доводів позивачки про порушення відповідачем порядку проведення перевірки в частині нерозгляду заперечень на акт перевірки. 
Частиною першою статті 2 КАС передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини третьої цієї ж статті основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Колегія суддів зазначає, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Таким чином, принцип офіційності сприяє реалізації основних засад адміністративного судочинства - законності, об`єктивності та справедливості, забезпечує баланс між активною участю сторін у процесі та відповідальністю суду за всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи.
Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 308 КАС встановлює межі перегляду судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 322 КАС постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема:
б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;
в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Згідно з частинами першою - третьою статті 242 КАС, дія якої поширюється і на судові рішення суду апеляційної інстанції з огляду на вимоги частини першої статті 321 КАС, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, у мотивувальній частині постанови необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів у їх взаємній сукупності, з яких виходив суд при вирішенні спору.
У постанові від 6 жовтня 2020 року у справі № 540/1927/19 Верховний Суд вказав, що КАС України встановлено обов`язок суду апеляційної інстанції зазначати в мотивувальній частині мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Отже, Верховний Суд послідовно у своїй правозастосовчій практиці постійно підкреслює необхідність дотримання процесуальних вимог (статті 322 КАС України) щодо змісту мотивувальної частини рішень судів першої та апеляційної інстанцій та надання мотивованої оцінки важливим аргументам сторін, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Одне із призначень обґрунтованого судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя.
Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. Тож залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.
Суд апеляційної інстанцій, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та залишаючи його без змін, надав оцінку лише в частині доводів позивачки про порушення відповідачем порядку проведення перевірки щодо нерозгляду заперечень на акт перевірки. 
Натомість, зміст постанови апеляційного суду свідчить про те, що суд апеляційної інстанції взагалі не перевірив висновки суду першої інстанції в частині ствердження про порушення позивачкою пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР та як наслідок обґрунтованості застосування контролюючим органом штрафної санкції. Не надано оцінки й доводам позивачки про порушення процедури повідомлення її про скасування реєстрації РРО.
Водночас, відповідно до ухвали суду апеляційної інстанції від 28.07.2025, судова колегія вказаного суду встановила, що для правильного вирішення спору та перевірки всіх доводів учасників справи, у відповідача необхідно витребувати додаткові докази у справі щодо процедури повідомлення особи про скасування реєстрації РРО та факту реєстрації заперечень на акт перевірки.
На виконання вимог зазначеної ухвали контролюючим органом було надано суду апеляційної інстанції, зокрема, і докази повідомлення позивачки про скасування реєстрації РРО, однак постанова суду апеляційної інстанції не містить оцінки таких доказів у взаємозв`язку з доводами сторін в контексті питання належного/неналежного повідомлення платника про скасування реєстрації РРО. 
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Результат такого дослідження має бути відображений у мотивувальній частині судового рішення відповідно до положень частини четвертої статті 322 КАС України.
У межах цієї справи суд апеляційної інстанції не дотримався обов`язку із безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та надання правової оцінки усім доводам учасників справи, застосувавши формальний підхід до її вирішення та порушивши правила офіційного з`ясування обставин справи.
Щодо доводів касаційної скарги про безпідставність висновку суду апеляційної інстанції про невідповідність оригінала примірника заперечень на акт перевірки вимогам ст.ст.73-75 КАС України, то колегія суддів зауважує, що суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій; суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), згодом підтриманий Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19).
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 341 КАС України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
3гідно з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до цього суду.
Під час нового розгляду справи суду слід надати належну правову оцінку предмету спору за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України та прийняти на цій підставі мотивоване рішення.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
У Х В А Л И В : 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року скасувати, а справу №580/1623/25 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   Р.Ф. Ханова