ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 756/10726/23
провадження № 61-15029св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,як правонаступник ОСОБА_2 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства 
з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», після 
зміни назви - товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор плюс» 
(далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс», товариство), про стягнення збитків 
та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» (продавець) передало йому (покупець) у власність квартиру 
АДРЕСА_1 , право власності на яку товариство набуло на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М. Є. (далі - приватний нотаріус) від 22 травня 2015 року 
№ 21520288. Приватний нотаріус зареєстрував право власності на квартиру 
за товариством (правонаступник кредитора та іпотекодержателя) у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, так як спірна квартира була передана попереднім власником ОСОБА_3 в іпотеку з метою забезпечення кредитних зобов`язань.
Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири продаж нерухомого майна здійснено за 322 279,00 грн, які він повністю сплатив товариству 
до підписання цього договору, що продавець підтвердив своїм підписом у договорі, як і відсутність будь-яких претензій до покупця. У пунктах 6, 7 цього договору купівлі-продажу квартири вказано про відсутність будь-яких обмежень щодо спірної квартири, у тому числі, прав та законних інтересів щодо неї у третіх осіб. 
Крім того, він сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування 
у розмірі 3 222,79 грн (пункт 1.16 договору).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року 
у справі № 754/16303/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, скасовано вищевказане рішення приватного нотаріуса від 22 травня 2015 року, яке вчинено на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», про реєстрацію права власності товариства 
на квартиру. Тобто право власності на квартиру повернулося до попереднього власника - ОСОБА_3 , яка придбала її за відповідним договором 
купівлі-продажу квартири від 13 березня 2008 року серії ВКІ № 596521. Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року вищевказані судові рішення, разом 
із іншим, залишено без змін у частині позовних вимог ОСОБА_3 
до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (провадження № 61-12488св20).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року у справі № 754/16865/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 31 січня 2023 року, витребувано з його володіння на користь ОСОБА_3 спірну квартиру. Вказані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено 
без змін постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року (провадження 
№ 61-2799св23).
Позивач указував, що товариство, відчужуючи йому спірну квартиру, не мало права на її відчуження спірної квартири, Проте він про це не знав і не міг знати.
Ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 визначено ним відповідно до звіту про оцінку майна, зокрема, складеного суб`єктом оціночної діяльності станом на 04 січня 2024 року (1 251 650,00 грн).
Майже за вісім років користування спірною квартирою він звик до неї, зробив у ній ремонт, однак його позбавили майна, в яке він вклав свої кошти, фізичні зусилля, що неможливо відновити. З 2015 року він постійно знаходиться у стані тривоги, страху, занепокоєння, стресу, відчуття несправедливості. Тобто товариство завдало йому моральної шкоди, яку він оцінив у 175 000,00 грн.
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд стягнути з товариства на його користь 1 251 650,00 грн збитків та 175 000,00 грн 
у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 допущено 
у справі процесуальне правонаступництво, залучено в якості позивача 
ОСОБА_1 , як правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 
ОСОБА_2 , який підтримав позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Вектор плюс» на користь ОСОБА_1 322 279,00 грн збитків та 3 209,96 грн судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з товариства, як продавця, 
на користь позивача, як покупця, слід стягнути збитки у розмірі 322 279,00 грн, тобто грошову суму за придбання квартири, яка вказана у договорі купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2015 року.

Позивач є добросовісним набувачем квартири, яка була витребувана у нього 
на користь попереднього власника на підставі судового рішення, а тому він має право звернутися до продавця з вимогою про відшкодування завданих йому збитків (стаття 661 ЦК України), про що, разом із іншим, вказано у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 754/16865/20, в якій вирішувався спір 
за позовом ОСОБА_3 (попередній власник) до ОСОБА_2 
про витребування майна із чужого незаконного володіння (провадження 
№ 61-2799св23).
Позивач обрав належний спосіб судового захисту порушеного права й звернувся 
до суду з позовом у межах позовної давності (три роки з моменту набрання законної сили рішення суду про витребування у нього спірної квартири) (стаття 257 
ЦК України).
Позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди. 
Крім того, вимоги позивача щодо відшкодування здійснених витрат на ремонт майна мають бути заявлені до власника майна, а відповідач уже не є власником квартири (частина четверта статті 390 ЦК України).
Суд першої інстанції застосував норми ЦК України, врахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ. 

Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс» залишено без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків і в частині розподілу судових витрат змінено.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Вектор плюс» на користь ОСОБА_1 1 251 650,00 грн 
у відшкодування збитків.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Вектор плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному 
розмірі 26 458,43 грн.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач, як покупець, на час укладення договору купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , не знав і не міг знати про наявність підстав, що виникли до її продажу, для вилучення у нього в подальшому придбаної квартири за рішенням суду на користь третіх осіб. ТОВ «ФК «Вектор Плюс», 
як продавець вказаного нерухомого майна, має відшкодувати позивачу, тобто покупцю, завдані йому збитки відповідно до статті 661 ЦК України. 
Товариство було продавцем вказаної вище квартири і отримало грошові кошти 
за її продаж, а тому саме з нього підлягають стягненню збитки, завдані позивачу, внаслідок вилучення у нього придбаного майна.
Разом із цим, районний суд дійшов помилкового висновку про стягнення 
з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених збитків суму, сплачену за придбання квартири, що вказана у договорі купівлі-продажу 
від 16 грудня 2015 року (322 279,00 грн). ТОВ «ФК «Вектор плюс», як продавець квартири, повинно відшкодувати ОСОБА_1 збитки у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості квартири - 1 251 650,00 грн, 
яка підтверджується відповідним звітом про оцінку вартості нерухомого майна.
Апеляційним судом ураховано преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями в інших справах, зокрема: № 754/16303/15-ц, № 754/16865/20.
Позивач не пропустив позовну давність, оскільки її перебіг за позовом покупця 
про відшкодування збитків починається від дня вилучення у нього придбаного майна. Спірну квартиру витребувано у позивача рішенням суду у справі 
№ 754/16865/20, що набрало законної сили 31 січня 2023 року, а до суду з цим позовом останній звернувся у серпні 2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України).
Апеляційний суд застосував відповідні норми ЦК України, врахував судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у даній категорії справ.
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову 
ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку 
не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва 
від 01 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Отже, судові рішення у частині відмовлених позовних вимог не оскаржуються, 
а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку 
не переглядаються.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 04 грудня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. 
У задоволенні клопотання товариства про зупинення дії рішення районного суду 
та постанови апеляційного суду відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2025 року у задоволенні клопотання товариства про зупинення дії оскаржуваних судових рішень відмовлено. 
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ТОВ «ФК «Вектор Плюс» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, неправильно застосували норми матеріального права, не надали правову оцінку поданим сторонами доказам, не врахували відповідну судову практику Верховного Суду, 
не встановили фактичні обставини у справі. 
При цьому судами невірно враховано преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями в інших справах, які стосувалися спірної квартири й учасниками в яких були сторони, зокрема: № 754/16303/15-ц, 754/16865/20.
Товариство, як продавець, не є відповідальною особою перед позивачем, 
як покупцем, так як воно також було добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Суди попередніх інстанцій помилково застосували статтю 661 ЦК України, якою врегульовано питання відповідальності продавця у разі відсудження товару 
у покупця. Відповідальність продавця може наступати лише у разі, якщо він був недобросовісним. Товариство було добросовісним набувачем майна, воно не знало про обставини, які могли слугувати підставою для витребування майна у покупця. Товариство не вчиняло неправомірних дій при відчуженні спірного майна, його вина, як продавця, не доведена в судовому порядку. 
Крім того, позивач пропустив позовну давність, так як позивач був обізнаний 
про інші судові спори, які стосувалися спірної квартири, зокрема, про судовий розгляд справи № 754/16303/15-ц. Суди попередніх інстанцій не надали оцінку вказаним обставинам
Суд апеляційної інстанції, змінюючи розмір збитків, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, врахував звіт про оцінку майна, складений у січні 2024 року. Проте, у вказаному звіті є багато помилок та недоліків. Вартість майна 
за відповідним звітом (січень 2024 року) суттєво перевищує вартість квартири, 
яка вказана у договорі купівлі-продажу квартири (грудень 2015 року).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири 
від 16 грудня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» (продавець) передало 
ОСОБА_2 (покупець), правонаступником якого є ОСОБА_1 , у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку товариство набуло на підставі рішення приватного нотаріуса 
від 22 травня 2015 року № 21520288 (а. с. 7, т. 1). Квартира складається з однієї жилої кімнати, жилою площею 15,00 кв. м, загальною площею 30,60 кв. м.
Приватний нотаріус зареєстрував право власності на квартиру за товариством (правонаступник кредитора та іпотекодержателя) у порядку звернення стягнення 
на предмет іпотеки у позасудовому порядку (стаття 37 Закону України 
«Про іпотеку»), так як спірна квартира була передана попереднім власником ОСОБА_3 в іпотеку з метою забезпечення кредитних зобов`язань.
У пункті 1 договору купівлі-продажу квартири від16 грудня 2015 року зазначено, 
що квартира, яка продається, належить продавцю на підставі іпотечного договору, посвідченого 12 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушаєвою О. В., за реєстровим номером 326, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 травня 2015 року, за номером 9768118, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 642476880000, згідно з витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно 
про реєстрацію права власності від 22 травня 2015 року № 37950148, виданого приватним нотаріусом.
Продаж квартири здійснено за 322 279,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору шляхом безготівкового перерахунку 
на розрахунковий рахунок продавця. Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до покупця (пункт 2 договору).
Пунктом 4 договору визначено, що згідно з довідкою № 1-4620-512644, яку видано 
ТОВ «ФК «Вектор Плюс» 15 грудня 2015 року, балансова вартість квартири становила 322 279,00 грн.
Відповідно до пункту 6, 7, 9 зазначеного вище договору продавець підтвердив, 
що квартира, яка є об`єктом договору, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною, арештом, в заставі, в тому числі податковій, не перебуває, судові спори щодо неї 
не ведуться, відносно квартири не укладено з іншими особами будь-яких договорів щодо користування нею, як юридична адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає. Внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором та будь-яких малолітніх, неповнолітніх дітей, які б користувалися відчужуваною квартирою, а також таких, що не втратили право на користування нею немає. На момент підписання 
цього договору в даній квартирі ніхто не зареєстрований. Квартира повністю звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування 
та розпорядження нею з боку покупця 16 грудня 2015 року.
Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 листопада 2023 року 
№ 356040257 квартира АДРЕСА_1 
на праві приватної власності належала ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 8892, виданий 
16 грудня 2015 року (а. с. 96, т. 1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року 
у справі № 754/16303/15-ц позов ОСОБА_3 з до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», приватного нотаріуса, треті особи: служба у справах дітей Деснянської районної 
в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення 
про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволено частково. Скасовано рішення приватного нотаріуса від 22 травня 2015 року № 21520288 
про реєстрацію права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». У іншій частині позовних вимог відмовлено (а. с. 9-18 т. 1).
Зазначене вище рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року.
Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у частині позовних вимог 
ОСОБА_3 до приватного нотаріуса скасовано. Ухвалено у справі у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса відмовлено з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» залишено без змін (провадження № 61-12488св20).
Судовими рішеннями у справі №754/16303/15-ц встановлено, що у державного реєстратора (приватного нотаріуса) не було підстав для здійснення 22 травня 
2015 року державної реєстрації права власності на зазначену квартиру 
за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (іпотекодавцець). Скасування оскаржуваного ОСОБА_3 рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» сприяє захисту її права власності на спірну квартиру.
У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 754/16865/20).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року у справі № 754/16865/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 
квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв. м (а. с. 23-30, 122-135, т. 1).
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишено без змін (провадження 
№ 61-2799св23).
Судовими рішеннями у справі № 754/16865/20 встановлено, що спірна квартира вибула із приватної власності позивача на підставі рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасованого в судовому порядку 
у справі № 754/16303/15-ц через його незаконність, волі позивача на таке вибуття не було.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 370473451 від 19 березня 2024 року щодо об`єкта нерухомого майна - квартири 
АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 09 грудня 
2023 року за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 324, виданого 12 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушаєва О. В., рішення Деснянського районного суду 
м. Києва, справа № 754/16865/20 від 07 вересня 2022 року (а. с. 161, т. 1).
28 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернувся з претензією до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про відшкодування шкоди з підстав вилучення за рішенням суду товару 
у покупця на користь третьої особи (а. с. 136, т. 1).
Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна від 04 січня 2024 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , станом на 04 січня 2024 року становила 
1 251 650,00 грн без ПДВ (а. с. 97-121, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а. с. 175, т. 1).
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 допущено 
у справі процесуальне правонаступництво, залучено в якості позивача 
ОСОБА_1 , як правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 
(а. с. 204-205, т. 1).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у незміненій частині
та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Щодо способу судового захисту
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, 
а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також 
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб 
або державних чи суспільних інтересах.
З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи 
та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, 
і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог 
або про відмову в їх задоволенні.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив 
на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, 
суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися 
до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права 
та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, 
що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання 
або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який 
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 
№ 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження 
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження 
№ 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 
№ 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження 
№ 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або 
є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу 
не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову 
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі 
№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, предметом позову є вимога позивача, як покупця за договором купівлі-продажу квартири, до товариства, 
як продавця, про стягнення збитків на підставі статті 661 ЦК України, які були завдані внаслідок витребування квартири у покупця на користь попереднього власника на підставі рішення суду.
Встановлено, що спірна квартира належала товариству на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом 12 березня 2008 року за реєстровим № 326 
та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
22 травня 2015 року за номером 9768118 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 642476880000, витяг із Державного реєстру прав на нерухоме майно 
про реєстрацію права власності від 22 травня 2015 року № 37950148).
Однак, рішення приватного нотаріуса від 22 травня 2015 року № 21520288 
про реєстрацію права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було скасовано у судовому порядку 
(справа № 754/16303/15-ц).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року у справі № 754/16865/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, витребувано із чужого незаконного володіння 
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 спірну квартиру. Вказані судові рішення залишено без змін Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року (провадження № 61-2799св23).
Верховний Суд ураховує, що особа, з володіння якого витребувано нерухоме майно, не позбавлена можливості відновити свої порушені права на підставі 
частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків (див. постанови Верхвоного Суду: 
від 04 лютого 2026 року у справі № 686/229/24 (провадження № 61-6951св25), 
від 09 лютого 2026 року у справі № 205/9325/18 (провадження № 61-4664св25).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем обрано належний спосіб судового захисту порушеного права, шляхом пред`явлення позову до продавця 
про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
На вказаному зазначено Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2023 року 
у справі № 754/16865/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 
про витребування майна (спірної квартири) із чужого незаконного володіння (провадження № 2799св23). Верховний Суд у цій справі, разом із іншим, вказав, 
що відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Щодо розміру збитків

Верховний Суд ураховує, що збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, 
що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора 
у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи 
до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (частина третя 
статті 623 ЦК України).
Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи 
на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати 
про наявність цих підстав (частина перша статті 661 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм закону свідчить про те, що положення статті 661 
ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним).
Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, 
що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України).
Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України) і, відтак, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, 
так і зобов`язальним, але у будь-якому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація 
є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі.
Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, 
або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана 
у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України.
У статті 661 ЦК України законодавець закріпив право покупця вимагати 
від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару. 
При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних положень статей 22 і 623 ЦК України.
Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому 
є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення 
про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.
Отже, суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову. Але застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).
Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності 
та розумності.
Такі правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі 
№ 369/6092/20 (провадження № 61-1447сво22).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що покупець (позивач) на час укладення договору купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , не знав і не міг знати про наявність підстав, 
які виникли до її продажу, для вилучення у нього в подальшому придбаної квартири за рішенням суду на користь третіх осіб (попереднього власника квартири). 
Таким чином, ТОВ «ФК «Вектор Плюс», як продавець спірного нерухомого майна, має відшкодувати позивачеві завдані йому збитки відповідно до статті 661 
ЦК України.
ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було продавцем спірної квартири і отримало грошові кошти за її продаж, тому саме з нього підлягають стягненню збитки, завдані позивачу вилученням у нього майна, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.
Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині розміру збитків, які слід стягнути з відповідача на користь позивача, обґрунтовано вказав, що районний суд помилко стягнув з товариства 
на користь позивача на відшкодування понесених збитків суму, сплачену 
за придбання квартири, яка вказана у договорі купівлі-продажу від 16 грудня 
2015 року, тобто 322 279,00 грн. 
ТОВ «ФК «Вектор плюс», як продавець квартири, повинно відшкодувати 
ОСОБА_1 збитки у вигляді дійсної вартості майна, а саме у розмірі ринкової вартості квартири - 1 251 650,00 грн, яка підтверджується звітом про оцінку вартості нерухомого майна, якому судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку в розумінні статті 89 ЦПК України, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з вищенаведеними нормами права та сталою судовою практикою Верховного Суду.
Верховний Суд відхиляє доводи товариства про те, що воно не може бути відповідальною особою перед позивачем, так як його вину, як продавця спірного майна, не доведено, оскільки такі не мають правового значення при вирішенні даного спору. Товариство відчужило спірну квартиру позивачу на підставі оплатного договору купівлі-продажу і в подальшому квартиру було витребувано 
у покупця на підставі судового рішення. Колегія суддів наголошує, що, з урахуванням вищевказаних норм права та судової практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду, особа, з володіння якого витребувано нерухоме майно, 
не позбавлена можливості відновити свої порушені права на підставі 
частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків. У свою чергу, товариство 
не позбавлено можливості відновити своє порушене право, у разі такого порушення, перед`явивши вимогу про відшкодування збитків (стаття 661 ЦК України) до особи, у якої воно придбало це майно.

Щодо позовної давності
Касаційна скарга містить доводи про те, що позивач пропустив позовну давність 
і суди попередніх інстанцій не врахували вказаного.
Питання позовної давності регламентовано Главою 19 ЦК України.
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 
ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя 
та четверта статті 267 ЦК України).
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року 
№ 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто 
у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити 
у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, 
про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, 
про які повідомив позивач.
Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: 
від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) 
та інших.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про застосування позовної давності обґрунтовано виходив із того, що позивач не пропустив позовну давність, оскільки її перебіг 
за позовом покупця про відшкодування збитків починається від дня вилучення 
у нього придбаного майна. 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, квартиру витребувано у позивача на підставі рішення суду у справі № 754/16865/20, яке набрало законної сили 
31 січня 2023 року, а до суду з цим позовом останній звернувся у серпні 2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України).
Отже, суди попередніх інстанції зробили вірні висновки про те, що позивач
не пропустив позовну давність, відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

Щодо інших доводів 
З огляду на викладене, висновки районного суду в незміненій частині 
та апеляційного суду по суті вирішення справи є вірними.
При цьому суди попередніх інстанцій вірно врахували преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями в інших справах, у яких брали участь сторони 
і предметом позову в яких була спірна квартира, у тому числі, у справі 
№ 754/16865/20, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору, а вказане не може бути правовою підставою для скасування судових рішень.
Зроблені судом першої інстанції у незміненій частині та судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки районного суду у зміненій частині та апеляційного суду 
у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, 
які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення районного суду у незміненій частині та постанови апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові 
рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 
цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення. 

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк