ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 420/19712/24
адміністративне провадження № К/990/48798/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Желєзного І.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 420/19712/24
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року (суддя Вовченко О.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року (головуючий суддя - Скрипченко В.О., судді: Коваль М.П., Осіпов Ю.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі також - Мін`юст, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії Мін`юсту, які полягали в опрацюванні та надсиланні до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) листа Мін`юсту № 8700/5.3/30-20 від 26 жовтня 2020 року щодо справи 63403/13 за заявою ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України й додатків до нього; зобов`язати Мін`юст повідомити про таке визнання протиправними дії Міністерства юстиції України ЄСПЛ;
- визнати протиправною бездіяльність Мін`юсту, яка полягала у ненаданні ніяких матеріалів та документів до ЄСПЛ щодо справи 63403/13 за заявою ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України від 18 грудня 2020 року та у наступному, та зобов`язати Мін`юст припинити таку бездіяльність та надати до ЄСПЛ усі документи та матеріали, необхідні для об`єктивного вирішення ЄСПЛ справи 63403/13 за заявою ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України відповідно до конвенційних стандартів прав людини та правомірних інтересів держави Україна;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мін`юсту моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 через незаконні дії та бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Міністерства юстиції України, у розмірі 25000 грн.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року, закрито провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України).
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, обґрунтовуючи порушення своїх прав оспорюваними діями відповідача, вказує на те, що дії Мін`юсту щодо підготовки та подання до ЄСПЛ листа №8700/5.3/30-20 та подальшої бездіяльності грубо порушують його права на честь, гідність та ділову репутацію, як колишнього Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ, гарантовані частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтями 21 та 28 Конституції України та статтями 297 та 299 Цивільного кодексу України.
У зв`язку із цим суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 201, 297, 299 Цивільного кодексу України, які закріплюють право фізичної особи звернутися до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, зробив висновок, що правовідносини між сторонами виникли із цивільних відносин та мають приватно-правовий характер. Відтак, ці правовідносини не можуть бути предметом розгляду адміністративним судом у порядку адміністративного судочинства та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судом загальної юрисдикції, навіть якщо стороною у спорі виступає суб`єкт владних повноважень.
Також суд першої інстанції зауважив, що позивач, окрім указаного, вважає, що оспорювані дії Мін`юсту грубо порушують його конституційні та процесуальні права на захист, як підозрюваного у кримінальному провадженні 52017000000000361, де досі триває досудове розслідування.
Урахувавши норми кримінального процесуального законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура захисту позивача, як підозрюваного в рамках кримінального провадження, визначена кримінально-процесуальним, а не адміністративним процесуальним кодексом, а тому спори, що виникають з підстав таких порушень не є публічно-правовими.
На основі наведеного суд першої інстанції уважав, що оскільки спір не підлягає розгляду адміністративним судом за правилами адміністративного судочинства, провадження у справі необхідно закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України. При цьому суд, на виконання вимог статті 239 КАС України, роз`яснив позивачу, що спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства з підстав порушення права на честь, гідність та ділову репутацію позивача та в порядку кримінального судочинства з підстав порушення прав позивача як підозрюваного в кримінальному провадженні.
Суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої про непоширення юрисдикції адміністративних судів на спірні правовідносини, оскільки відповідач у спірних правовідносинах діяв по відношенню до позивача не як суб`єкт владних повноважень. Тому, апеляційний суд визнав висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд підкреслив, що до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто по відношенню до особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.
Водночас, у цій справі ОСОБА_1 оскаржує дії/бездіяльність Мін`юсту під час здійснення захисту інтересів України у ЄСПЛ у спорі з іншою юридичною особою. У цьому спорі відсутній такий обов`язковий елемент, як зв`язок між здійсненням органом влади - Мін`юстом покладених на нього владно-управлінських функцій та порушенням прав, свобод чи інтересів позивача внаслідок того, що відповідач не приймав жодних владно-управлінських рішень щодо позивача, не порушував прав, свобод чи інтересів позивача внаслідок реалізації своїх функцій. Взаємодія Уряду та ЄСПЛ за своєю правовою природою не являється здійсненням владно-управлінських функцій по відношенню до позивача та об`єктивно не змінює, не припиняє та не порушує прав та законних інтересів позивача.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із прийнятими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За твердженнями скаржника, суди попередніх інстанцій неправильно визначили характер спірних правовідносин і зміст порушеного права, за захистом якого звернувся позивач. Суди не врахували те, що спірні правовідносини стосувалися справи 63403/13, де позивач діяв не як приватна особа, а як Урядовий уповноважений у справах ЄСПЛ, тобто саме як суб`єкт владних повноважень, фактичного управлінські рішення якого Мін`юст під час підготовки та спрямування до ЄСПЛ листа № 8700/5.3/30-20 ймовірно пропонував ЄСПЛ переглянути та переоцінити на підставі іншого роду обставин.
Скаржник зазначає, що норми Конвенції та Регламенту ЄСПЛ покладають на відповідача обов`язок добросовісної комунікації з ЄСПЛ і забороняють Мін`юсту та Уповноваженому вводити ЄСПЛ в оману та надавати до ЄСПЛ неправдиву, маніпулятивну чи неповну інформацію й документи. Саме ці норми, а не норми щодо поширення інформації й порушив відповідач, чим порушив права позивача у справі № 420/19712/24. Таким чином, підготовка та спрямування Мін`юстом листа № 8700/5.3/30-20 у справі 63403/13 не могли бути поширенням неправдивої інформації щодо позивача, а були саме порушенням адміністративної процедури щодо надання до ЄСПЛ інформації, яка стосується позивача, безвідносно до її правдивості чи неправдивості. Більше того, ухилення відповідача від подальшого подання до ЄСПЛ інформації про справі 63403/13 було виключно порушенням адміністративної процедури, а не поширенням інформації про ОСОБА_1 .
Також у касаційній скарзі її автор звертає увагу на те, що Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України) не передбачає ніяких процесуальних форм взаємодії прокурора органів досудового розслідування та слідчого з Мін`юстом щодо ЄСПЛ; статті 36, 40, 41 та інші норми КПК України не дають повноважень прокурору, слідчому, органам досудового розслідування ініціювати будь-які дії України у ЄСПЛ, де Україна представлена виключно Мін`юстом. Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) не має установленої Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» компетенції вимагати від державних органів конкретних дій, такі органи мають лише обов`язок розглянути такі пропозиції та рекомендації та надати про це відповідь, яка може бути й обґрунтованою відмовою у задоволенні пропозицій; ці відносини НАБУ та державних органів носять не кримінально-процесуальний, а саме адміністративний характер. Таким чином, ініціювання Мін`юстом листом №8700/5.3/30-20 відновлення заяви № 63403/13 у реєстрі справ ЄСПЛ та подальша бездіяльність відповідача у справі 63403/13 не регламентовано КПК України є формами діяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень і не може створювати кримінальних процесуальних відносин. Те, що такі дії Мін`юсту порушують, серед іншого, не тільки конституційні права ОСОБА_1 щодо презумпції невинуватості, але й його права підозрюваного, не у утворює між позивачем і Мін`юстом кримінально-процесуальних правовідносин. 
Скаржник уважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував нерелевантну практику Великої Палати Верховного Суду та помилково погодився із незаконною ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі.
Ухвалою від 07 січня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржувані рішення без змін. 
Позиція відповідача полягає у тому, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили правову природу заявленого позову, характер спірних правовідносин та, посилаючись на норми частини першої статті 2, пункт 7 статті 2, пункт 2 частини другої статті 4, пункт 2, частини першої статті 4, пункт 1 частини першої статті 19, пункт 2 частини другої статті 19 КАС України, а також на правову позицію Верховного Суду стосовно тлумачення наведених правовим норм адміністративного судочинства, дійшли до обґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини у даній справі не є публічно-правовим спором у сфері публічно-правових відносин.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що перевірка правомірності обставин, які є предметом спору та пов`язані з порушенням, на думку позивача, його прав, як колишнього Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ, з огляду на положення статті 19 КАС України, знаходяться поза межами юрисдикції адміністративного суду. 
Також, стосовно тверджень позивача про те, що внаслідок дій (бездіяльності) Мін`юсту нібито порушуються його конституційні та процесуальні права, як підозрюваного у кримінальному провадженні, суд першої інстанції правильно зауважив, що захист прав позивача, як підозрюваного у кримінальному провадженні може здійснюватись в порядку, передбаченому нормами КПК України. Судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено доводи позивача про те, що оскаржені дії/бездіяльність відповідача вчинені в рамках адміністративної процедури комунікації Мін`юсту, тому підсудні суду адміністративної юрисдикції.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 повторно підкреслює, що Мін`юст протиправно обмежив та порушив його права, гарантовані статтями 6, 8, 13 Конвенції та статтями 19, 29, 32, 55, 57, 62 Конституції України. Крім того, діяльність та бездіяльність Мін`юсту в справі 63403/13 прямо вплинула на процеси у кримінальному провадженні № 52017000000000361 та у справі № 910/22855/17, які розглядаються судом багато років, а тому дії відповідача, які є предметом розгляду у цій справі, порушили також і права позивача на розумний строк розгляду його справи, на юридичну визначеність та на презумпцію невинуватості у її конституційному та конвенційному вимірах. 
Позивач не погоджується із позицію, за якою рішення ЄСПЛ у справі 63403/13 не впливають на його права, оскільки саме на цих рішеннях ЄСПЛ ґрунтується позиція сторін щодо обмеження його прав у кримінальному провадженні №52017000000000361 та у справі № 910/22855/17, де він є учасником. Відповідач не заперечує того, що участь позивача у справі 63403/13 стала підставою кримінального провадження щодо нього. ОСОБА_1 зауважує, що рішення ЄСПЛ від 09 липня 2024 року вже активно використовується у процесах, які мають метою обмеження його прав. Серед іншого, ухвалою Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/22855/17 від 21 серпня 2024 року зобов`язано Міністерство юстиції надати офіційний переклад рішення ЄСПЛ, а з ухвал слідчих суддів у провадженні № 52017000000000361 випливає, що сторона обвинувачення та судді вже активно використовують це рішення ЄСПЛ для обґрунтування власної позиції.
У додаткових поясненнях до відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що після 2020 року та до перегляду ЄСПЛ у 2024 році рішення ЄСПЛ від 2015 року у справі 63403/13 Мін`юст не повідомляв ЄСПЛ про процеси апеляційного та касаційного оскарження судових рішень у справах № 910/22855/17 та №905/1965/19. Саме ця бездіяльність відповідача є складовою предмету спірних правовідносин у цій справі.
Також позивач подав до Суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 420/36806/24, у якій він оскаржував дії Мін`юсту щодо надання неповної, неточної та недостовірної інформації щодо обставин комунікації з ЄСПЛ у справі 63403/13.
Ухвалою від 31 березня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 у період з червня по грудень 2015 року обіймав посаду Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ.
20 жовтня 2015 року ЄСПЛ (п`ята секція), засідаючи комітетом за заявою №63403/13, поданою ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» (представляв в Суді п. Ігор Караман) проти України (Уряд України представляв його Уповноважений, на останніх етапах провадження - ОСОБА_1 з Мін`юсту) ухвалив рішення, яким вилучив заяву з реєстру справ у зв`язку з тим, що 22 липня 2015 року отримав лист Уряду України, в якому було зазначено, що заявник не бажає підтримувати свою заяву у зв`язку з підписанням 22 липня 2015 року декларації про дружнє врегулювання між заявником та Урядом. ЄСПЛ уважав, що спір було вирішено в значенні підпункту «b» пункту 1 статті 37 Конвенції, та що повага до прав людини, визначених у Конвенції та протоколах до неї, не вимагає подальшого розгляду заяви за пунктом 1 статті 37 (in fine).
01 червня 2017 року проти ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження №52017000000000361 у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України (як уважає слідство, його дії як Уповноваженого під час укладання дружнього врегулювання у справі ЄСПЛ 63403/13 «ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України» та відповідної взаємодії з ЄСПЛ спричинили тяжкі наслідки у вигляді збитків Державному бюджету України в особливо великому розмірі).
26 жовтня 2020 року Уповноваженим у справах ЄСПЛ, з метою перегляду рішення у справі «ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України», направлено лист №8700/5.3/30-20 до ЄСПЛ, до якого також було додано матеріали кримінального провадження №52017000000000361.
За результатом розгляду звернення Уряду України від 26 жовтня 2020 року ЄСПЛ 09 липня 2024 року виніс ухвалу про відновлення заяви № 63403/13 у реєстрі справ та визнання її неприйнятною відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції (ця заява несумісна з положеннями Конвенції або Протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви). 
V. Позиція Верховного Суду
Узагальнюючи позицію ОСОБА_1, викладену ним у заявах по суті справи, а також в апеляційній та касаційній скаргах, варто відзначити, що підставою для звернення позивача до адміністративного суду з цим позовом слугували дії Мінюсту щодо ініціювання перегляду ЄСПЛ справи 63403/13 «ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України» на підставі листа НАБУ. Так, позивач уважає, що Мінюст діяв протиправно, всупереч нормативно-правовим актам, які регулюють його діяльність та Уповноваженого у справах ЄСПЛ, оскільки фактично листом №8700/5.3/30-20 від 26 жовтня 2020 року пропонував ЄСПЛ переглянути та переоцінити його дії на посаді Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ під час участі у справі 63403/13, на підставі іншого роду обставин, а саме, які були викладені у листі НАБУ. 
Порушення своїх прав Мін`юстом позивач убачає у тому, що оспорювані дії завдали йому репутаційних втрат, оскільки поставили під сумнів правомірність вчинених ним дій, як колишнім Урядовим уповноваженим у справах ЄСПЛ, при підписанні 22 липня 2015 року декларації про дружнє врегулювання між ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» та Урядом України у справі 63403/13; також оспорювані дії та бездіяльність Мін`юсту в справі 63403/13 прямо вплинули на процеси у кримінальному провадженні № 52017000000000361 та у справі № 910/22855/17, адже саме на рішеннях ЄСПЛ у справі 63403/13 ґрунтується позиція сторін щодо обмеження його прав у кримінальному провадженні №52017000000000361 та у справі № 910/22855/17, де він є учасником.
Між тим, позивач наполягає на тому, що Мін`юст у спірних правовідносинах діяв як суб`єкт владних повноважень і виконував владну управлінську функцію щодо направлення листа №8700/5.3/30-20 від 26 жовтня 2020 року до ЄСПЛ, а тому оцінка оспорюваним діям і бездіяльності відповідача повинна надаватися адміністративним судом за правилами КАС України.
Однак, як зазначалося вище, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про непідсудність цього спору суду адміністративної юрисдикції, унаслідок чого закрили провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
Касаційне провадження відкрито з метою перевірки правильності застосування норм процесуального права при постановленні судом першої інстанції ухвали про закриття провадження у справі, яка залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції.
Переглянувши судові акти в межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття «суд, встановлений законом» включає у себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Публічно-правовим спором у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України є спір, у якому: 
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (або більше) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у публічних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) особи, яка звернулася до суду [такі ж висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (пункт 28)].
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до адміністративного суду з позовною заявою, стосовно порушення Мін`юстом його прав зазначив, що дії відповідача щодо готування та подання до ЄСПЛ листа №8700/5.3/30-20 та подальшої бездіяльності всупереч постанові Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784, Положенню про Уповноваженого у справах ЄСПЛ, Положенню про Мін`юст:
1) порушують його права на честь, гідність та ділову репутацію, як колишнього Уповноваженого, гарантовані частиною першою статті 8 Конвенції, статтями 21 та 28 Конституції України та статтями 297 та 299 Цивільного кодексу;
2) порушують його конституційні та процесуальні права на захист як підозрюваного у кримінальному провадженні 52017000000000361;
3) порушують його майнові та інші права, що випливає з господарських справ №910/22855/17 та №905/1965/19.
У цьому зв`язку колегія суддів звертає увагу на наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 затверджено Положення про Мін`юст.
Згідно з пунктом 1 цього Положення Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері захисту інтересів України в ЄСПЛ під час розгляду справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, координації виконання його рішень, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень ЄСПЛ.
Відповідно до пункту 3 Положення про Мін`юст до основних завдань Мін`юсту віднесено, в тому числі, здійснення захисту інтересів України у ЄСПЛ, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України, забезпечення захисту інтересів України в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, координації виконання його рішень, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини;
За змістом пункту 1 Положення про Уповноваженого у справах ЄСПЛ, затвердженого постановою Уряду від 31 травня 2006 року № 784, Уповноважений у справах ЄСПЛ є посадовою особою Мін`юсту, на яку покладено повноваження щодо здійснення представництва України в ЄСПЛ під час розгляду справ про порушення Конвенції, координації виконання його рішень, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду.
Згідно з пунктом 4 Положення про Уповноваженого у справах ЄСПЛ, основними його завданнями є: 1) здійснення представництва України в ЄСПЛ під час розгляду справ про порушення нею Конвенції, справ за заявами України стосовно порушення Конвенції іншими Договірними Сторонами, а також як третьої сторони під час розгляду справ за заявами громадян України або юридичних осіб - резидентів України проти інших Договірних Сторін; 2) координація роботи, пов`язаної з підготовкою матеріалів для розгляду справ у ЄСПЛ та виконанням його рішень, співпраця з цією метою з іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями; 3) підготовка і внесення на розгляд ЄСПЛ необхідних матеріалів, участь у слуханні справ, які ним розглядаються; 3-1) організація роботи із створення необхідних умов для проведення ЄСПЛ розслідування у справі про порушення Конвенції та вжиття заходів відповідно до Регламенту ЄСПЛ; 4) здійснення координації виконання рішень ЄСПЛ у справах, в яких Україна є стороною; 5) інформування Комітету міністрів Ради Європи в установленому ним порядку про стан виконання Україною рішень ЄСПЛ у справах, в яких Україна є стороною.
Ураховуючи наведені нормативні приписи, які регулюють діяльність Мін`юсту та Уповноваженого у справах ЄСПЛ у взаємозв`язку з підставами, на яких ґрунтуються позовні вимоги ОСОБА_1 , можна дійти висновку, що останній фактично оскаржує дії/бездіяльність відповідача, пов`язані із виконанням цим органом повноважень, визначених нормативно-правовими актами, щодо взаємодії з ЄСПЛ у конкретній справі - «ТОВ «Золотий Мандарин Ойл» проти України» (заява № 63403/13).
Разом із тим, як правильно зауважив апеляційний суд в оскаржуваній постанові, в ініційованому позивачем спорі відсутній такий обов`язковий елемент, як зв`язок між здійсненням органом влади - Мін`юстом покладених на нього владно-управлінських функцій та порушенням прав, свобод чи інтересів позивача, оскільки готування та подання відповідачем до ЄСПЛ листа №8700/5.3/30-20 від 26 жовтня 2020 року та подальші його дії у межах цієї процедури, тобто взаємодія Уряду України та ЄСПЛ за своєю правовою природою не являється здійсненням владно-управлінських функцій по відношенню до позивача та об`єктивно не змінює, не припиняє та не порушує прав та законних інтересів позивача.
Колегія суддів наголошує, що публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Повертаючись до аналізу обґрунтувань позовної заяви ОСОБА_1 , можна виснувати, що порушення своїх прав та інтересів останній пов`язує із тим, що після порушення кримінального провадження №52017000000000361 від 01 червня 2017 року, у якому він має статус підозрюваного, та направлення 26 жовтня 2020 року Мін`юстом до ЄСПЛ листа №8700/5.3/30-20, до якого також було додано матеріали вказаного кримінального провадження, та вчинення відповідачем усіх подальших дій у рамках справи 63403/13, він зазнав репутаційних втрат, оскільки у засобах масової інформації та на інтернет-платформах почали з`являтися публікації, які спричинили шкоду його честі, гідності та діловій репутації, а рішення ЄСПЛ від 09 липня 2024 року у справі 63403/13, як указує позивач, використовується у кримінальному провадженні №52017000000000361 та у господарських справах, як доказ протиправних дій ОСОБА_1 , як колишнього Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ.
З наведеного слідує, що спірні відносини не мають публічно-правового контексту.
Колегія суддів відзначає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
Тож за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Право на повагу до гідності та честі регламентовано статтею 297, а на недоторканість ділової репутації статтею 299 ЦК України.
Власне, про порушення саме цих особистих немайнових прав зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У взаємозв`язку із наведеним слід зазначити, що предметом спору в адміністративній справі повинно бути відповідні дії чи рішення, які вчинені/прийняті в межах здійснення управлінських функцій, та які безпосередньо породжують для особи певні правові наслідки, порушуючи її права та законні інтереси. 
Проте діяльність Мінюсту щодо взаємодії з ЄСПЛ у справі 63403/13 не породжує, не змінює та не звужує права позивача, не встановлює для нього додаткових обов`язків та не покладає відповідальність, а тому не є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 5 КАС України, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду та бути предметом судового розгляду.
Підтвердженням тому є пункт 30 ухвали ЄСПЛ від 09 липня 2024 року у справі 63403, у якому Суд наголосив на тому, що «[…] його висновки у цій справі не мають жодного впливу на результат національного кримінального провадження чи будь-якого іншого поточного чи потенційного провадження, пов`язаного з мирним врегулюванням у цій справі. Іншими словами, висновки Суду в цьому рішенні не можуть тлумачитися як факти для цілей такого провадження […]».
Що ж стосується порушення відповідачем прав ОСОБА_1 , як підозрюваного у кримінальному провадженні №52017000000000361, про які він стверджує у позовній заяві, а саме, статей 7, 17, 20, 22 КПК України та статті 62 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне. 
Роз`яснення суті кримінального судочинства наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року №6рп/2001. Відповідно до вказаного Рішення кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. 
Частина перша статті 24 КПК України установлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Отже, захист позивача як підозрюваного у кримінальному провадженні може відбуватися виключно за процедурою, визначеною кримінальним процесуальним, а не адміністративним кодексом, а тому спори, що виникають з підстав таких порушень не є публічно-правовими.
Підсумовуючи наведене Суд констатує, що оспорювані позивачем дії та бездіяльність Мін`юсту, які, як він уважає, порушують його особисті немайнові та майнові права, а також конституційні та процесуальні права на захист, як підозрюваного у кримінальному провадженні 52017000000000361, не можуть бути захищені в обраний ним спосіб шляхом звернення до адміністративного суду з цим позовом. 
У відповідь на довід ОСОБА_1 щодо обмеження його у доступі до суду внаслідок закриття провадження у справі Суд зазначає, що ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях вказував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Ураховуючи зміст позовних вимог та суб`єктний склад учасників справи, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням процесуальних норм, адже цей позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на необхідність відступу від правових позицій Великої Палати Верховного Суду щодо меж юрисдикції адміністративного суду, які застосовані судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях. 
Вирішуючи указане клопотання, колегія суддів виходить з того, що підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлені статтями 346, 347 КАС України.
Згідно з частиною четвертою статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики (частина п`ята статті 346 КАС України).
Суд зауважує, що питання юрисдикції спору вирішується судом у кожному конкретному випадку на основі певних факторів, як-от, зміст і правова природа спірних правовідносин, суб`єктних склад учасників та багато інших. Тобто, правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо меж юрисдикції адміністративного суду є усталеними, однак застосовуються у взаємозв`язку з обставинами кожної справи окремо. 
Суд установив, що клопотання скаржника не містить належного обґрунтування та підстав для передачі на розгляд до Великої Палати Верховного Суду цієї справи, а ґрунтується виключно на його незгоді з позицією судів попередніх інстанцій про непідсудність даного спору адміністративному суду.
Ураховуючи викладене, у клопотанні скаржника про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суди правильно застосували норми процесуального права та дійшли обґрунтованого висновку про неможливість розгляду цього спору в порядку КАС України, підстави для скасування оскаржуваних судових актів відсутні.
З огляду на це касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VІ. Судові витрати 
З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи №420/19712/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 420/19712/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   І.В. Желєзний