УХВАЛА

09 березня 2026 року
м. Київ
справа № 521/8257/22
провадження № 61-2830ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси 
від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року Одеська міська рада звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 лютого 
2024 року, позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Іскрова О. В. від 27 жовтня 2017 року за індексним номером 37811559, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20 листопада 2017 року, серія та номер: 475, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Саганович О. Ю.
Скасовано рішення державного реєстратора Мельник Т. І. від 17 травня 2021 року за індексним номером 58171745, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20 листопада 2017 року, серія та номер: 476, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Саганович О. Ю.
Скасовано рішення державного реєстратора Мельник Т. І. від 17 травня 2021 року за індексним номером 58171880, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 296,1 кв м.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 126,50 грн.

29 лютого 2024 року до Верховного Суду, засобами поштового зв`язку, вперше надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 01 лютого 2024 року в зазначеній вище справі (провадження № 61-2925ск24).

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі повернуто заявникові.

05 березня 2024 року до Верховного Суду, засобами поштового зв`язку, вдруге надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року в указаній справі (провадження № 61-3141ск24).

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі повернуто заявниці.

11 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку втретє подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду 
м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 01 лютого 2024 року (провадження № 61-3708ск24).

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року у задоволенні клопотання 
ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 
2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року повернуто.

02 березня 2026 року адвокат Шавров І. І. як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надіслав на офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду скріплену кваліфікованим електронним підписом касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 
2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року (провадження № 61-2656ск26).

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2026 року касаційну скаргу адвоката Шаврова І. І., як представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року повернуто особі, яка її подала.
05 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шавров І. І. через підсистему «Електронний суд» вп`яте звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 
2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року (надійшла до суду 05 березня 2026 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
До касаційної скарги долучено клопотання про поновлення процесуального строку для подачі касаційної скарги.

Клопотання обґрунтовано тим, що вперше касаційну скаргу було подано 
в тридцятиденний строк, однак касаційна скарга була повернута.

У подальшому заявник неодноразово зверталася до суду касаційної інстанції, однак касаційні скаргу поверталися заявникові.

Остання ухвала Верховного Суду про повернення касаційної скарги була винесена 18 червня 2024 року. 

На час винесення ухвали про повернення касаційної скарги ОСОБА_1 перебувала за кордоном, оскільки має посвідку на тимчасове перебування у Французькій республіці та до 2026 року перебувала там.

Представник заявника вказує, що після повернення на територію України 
ОСОБА_1 невідкладно звернулася до суду з касаційною скаргою, однак вона була повернута у зв`язку з недотриманням вимог пункту 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України.

Представник заявника вважає, що дії ОСОБА_1 можна вважати добросовісними, оскільки заявником своєчасно було подано касаційну скаргу та клопотання про поновлення процесуального строку для подачі касаційної скарги.

На підтвердження клопотання представник заявника надав копію паспорта та закордонного паспорта (з відмітками про перетин державного кордону) заявника, копію посвідки на проживання заявника (без офіційного перекладу на державну мову).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, 
якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, 
чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку 
на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
У частині третій статті 394 ЦПК України зазначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску 
з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року Європейський 
суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися 
у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує 
верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним 
з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи 
і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не 
є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала від 14 жовтня 2003 року).
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.
У постанові Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року зазначено, що повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2024 року, отже останній тридцятий день на касаційне оскарження припадає на 14 березня 2024 року.
Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року надіслана судом 14 лютого 2024 року, зареєстрована - 15 лютого 2024 року, забезпечено надання загального доступу - 16 лютого 2024 року.
Вперше ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у лютому 
2024 року, тобто в межах тридцятиденного строку.
Однак, після неодноразових повернень касаційної скарги, з 18 червня 2024 року до березня 2026 року, заявник не зверталася до суду касаційної інстанції 
з касаційною скаргою.
ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність постанови Одеського апеляційного суду, однак вона не вчинила будь-яких дій для оскарження судових рішень з червня 2024 року.
Перебування заявника за кордоном не може вважатися обставиною непереборної сили.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі 
№ 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Ураховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України 
(у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані 
з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного 
вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує залежно 
від поважності причин пропуску строку на оскарження.
При цьому саме на заявника покладено обов`язок доведення наявності 
в нього об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо 
оскарження судового рішення.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою 
права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення 
їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети 
(див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу 
до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Таким чином, доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, 
яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами-членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини 
зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі 
«Дія 97» проти України»).
Ураховуючи, що відсутні підстави вважати, що заявник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк та які б могли свідчити про наявність особливих і непереборних обставин, за яких заявник не подав касаційну скаргу 
у передбачений строк, які б виправдали пропуск строку більше ніж на один рік, 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк