ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/41264/25
адміністративне провадження № К/990/49967/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів -Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №320/41264/25,
за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2025, постановлену суддею Жуковою Є.О., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025, ухвалену у складі: судді-доповідача Беспалова О.О., суддів: Ключковича В.Ю., Парінова А.Б.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Печерського районного суду міста Києва, Державної казначейської служби України (далі - відповідачі) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Печерського районного суду міста Києва щодо нерозгляду в установлений законом строк заяви від 11.05.2025 про поворот виконання рішення у справі № 757/3551/17-ц;
- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 103 499,00 грн, завдану протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2025, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025, відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі стосується дій / бездіяльності суду при вирішенні конкретної справи, що не оскаржуються поза межами порядку, передбаченого відповідним процесуальним законом.
Як зазначили суди попередніх інстанцій, суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду судових справ, а також про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної чи іншої заяв та визначення складу суду для її розгляду можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
ІI. Провадження в суді касаційної інстанції
Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просив указані судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що спір у цій справі стосується рішень чи дій суду або судді (суддів) під час розгляду справи. За доводами скаржника, предметом позову є не судове рішення і не вчинення або невчинення процесуальних дій суддею під час розгляду справи, а адміністративна дисфункція органу судової влади як суб`єкта владних повноважень - повна відсутність організаційних дій із забезпечення розгляду заяви у розумний строк.
Так, відповідачем як суб`єктом владних повноважень допущена протиправна бездіяльність, що полягала у відсутності будь-якого руху заяви про поворот виконання рішення у цивільній справі № 757/3551/17-ц протягом понад 90 днів: заява була подана через систему «Електронний суд», проте не була своєчасно розглянута; не було постановлено жодного процесуального рішення; не забезпечено належного документообігу та організаційного руху справи.
Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001, скаржник доводить, що акти, дії або бездіяльність посадових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, як-то відсутність належної організації розгляду заяви, можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Скаржник також зауважує, що судом апеляційної інстанції не було забезпечено повної фіксації судового засідання технічними засобами, оскільки відеозапис розпочинався фрагментарно та переривався, а його зауваження щодо необхідності забезпечення фіксації судового засідання були безпідставно відхилено, що створює об`єктивний сумнів у безсторонності суду.
Відповідачі відзиву на касаційну скаргу не подавали.
Указана касаційна скарга надійшла на адресу Верховного Суду 02.12.2025.
За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Мацедонській В.Е., Смоковичу М.І.
Ухвалою Верховного Суду від 17.12.2025 відкрито провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи № 320/41264/25.
02.03.2026 матеріали справи № 320/41264/25 надійшли до Верховного Суду.
ІІІ. Джерела права
Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист
Згідно з пунктами 1 і 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
IV. Позиція Верховного Суду
КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору і справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їхнього виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних із реалізацією публічної влади.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У цій справі позивач звернувся до суду з позовом до Печерського районного суду міста Києва щодо нерозгляду в установлений законом строк заяви від 11.05.2025 про поворот виконання рішення у справі № 757/3551/17-ц.
Як зазначав позивач у позовній заяві, 11.05.2025 він подав до Печерського районного суду міста Києва заяву про поворот виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 15.06.2017 у справі № 757/3551/17-ц, яке було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 05.05.2022. 
15.05.2025 указану заяву було передано судді Хайнацькому Є.С., який упродовж 91 дня не вчинив жодної процесуальної дії.
Суд зазначає, що порядок повороту виконання рішення, постанови, ухвалених за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), визначається статтею 444 ЦПК України.
Частинами дев`ятою та десятою статті 444 ЦПК України передбачено, що, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої-третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.
Отже, дії, які, на думку позивача, протиправно не здійснив Печерський районний суд міста Києва та / або суддя цього суду Хайнацький Є.С., охоплюються передбаченими ЦПК України процесуальними діями під час судового розгляду заяви про поворот виконання судового рішення.
Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Положеннями статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Указані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 в справі №826/56/18, від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18, а також у постановах Верховного Суду, від 27.11.2019 у справі № 320/3328/19, від 26.05.2021 у справі №460/9271/20, від 06.07.2021 у справі №240/533/21, від 31.01.2023 у справі №640/13808/21, від 30.05.2025 у справі №440/11265/24, від 12.09.2025 у справі № 160/30739/24, від 16.10.2025 у справі № 160/32428/24
Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 03.04.2018 у справі № 820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та непов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити юридичну визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно, ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.
Отже, цей спір знаходиться поза площиною публічно-правових відносин, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
За змістом пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Суд зазначає, що вжите у пункті 1 частини першої статті 170 КАС України формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба тлумачити так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.
За таких обставин вимоги ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва не підлягають окремому розгляду як у порядку адміністративного судочинства.
Отже, суди попередніх інстанцій належним чином визначили характер спору, предмет і підстави заявлених вимог до Печерського районного суду міста Києва, унаслідок чого дійшли обґрунтованого висновку про те, що ці вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Щодо іншої частини вимог, які звернуті до Державної казначейської служби України (про стягнення моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Печерського районного суду міста Києва), то Суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Беручи до уваги, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, їхній розгляд в порядку адміністративного судочинства також неможливий.
Щодо аргументів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині фіксування судового засідання, що мало місце 02.12.2025, Суд зазначає таке.
Як указує позивач, у пункті 31 протоколу судового засідання в режимі відеоконференції № 5543355 зафіксовано, що секретар судового засідання оголосив повідомлення про повне фіксування судового засідання технічними засобами, хоча фактично перші хвилини комунікації між судом і ним фіксувалися окремим коротким фрагментом, після чого запис було вимкнено.
Відповідаючи на вказаний аргумент, Суд зазначає, що указаним протоколом і доданими позивачем відеозаписами судового засідання підтверджується, що судове засідання, призначене на 02.12.2025 у режимі відеоконференції, було відкрито о 10:34 год і зафіксовано в повному обсязі.
Інші фрагменти відеозапису судового засідання, про які зазначає скаржник, є фрагментами тестового запису, що здійснений з метою перевірки обладнання, яке забезпечує відеозв`язок, а також аудіо- та відео- фіксацію судового засідання. Наявність таких фрагментів не свідчить про здійснення судом фіксації судового засідання не в повному обсязі та не становить порушення процесуальних прав учасників процесу.
Положеннями частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.
VII. Судові витрати
Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович