ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року 
м. Київ 
справа № 1-07/07 
провадження № 13-77зво25 

Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 , 
судді-доповідача ОСОБА_2 , 
суддів  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 ,  ОСОБА_16 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_17 ,
прокурора ОСОБА_18 , 
засудженого ОСОБА_19 (в режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_20 ,
ОСОБА_21 ,
розглянула у відкритому судовому засіданнізаяву захисника ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2005 року, ухвали Верховного Суду України від 21 березня 2006 року, вироку Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року, ухвали Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_19 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і
В С Т А Н О В И Л А:
Зміст оскаржених судових рішень національних судів та стислий зміст рішення Європейського суду з прав людини від 16 квітня 2019 року
1.Вироком від 25 липня 2005 року Апеляційний суд Одеської області визнав винуватими і засудив
ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чаранцован Армянської РСР, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України) - до позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна; за частиною другою статті 125 КК України - до обмеження волі на строк два роки, а на підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна.
ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України - до позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього належного йому майна.
ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянку України, уродженку с. Делени Арцизького району Одеської області, жительку АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
за частинами третьої, четвертої, п`ятої статті 27, пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України - до позбавлення волі на строк дванадцять років шість місяців з конфіскацією всього належного їй майна.
2. Суд залишив ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та ОСОБА_23 раніше обрану міру запобіжного заходу - у вигляді тримання їх під вартою та визначив рахувати початок строку відбування покарання -  ОСОБА_19 і  ОСОБА_22 з 12 грудня 2004 року,  ОСОБА_23 з 14 червня 2005 року, зарахувавши їй у строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 15 грудня 2004 року по 29 грудня 2004 року, включно.
3. Також суд вирішив питання щодо речових доказів.
4.Ухвалою від 21 березня 2006 року Верховний Суд України вирок Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2005 року щодо    ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та  ОСОБА_23 скасував, а справу направив на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів. Запобіжний захід щодо    ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та  ОСОБА_23 залишив незмінним - тримання під вартою.
5. Апеляційний суд Одеської області вироком від 15 січня 2008 року визнав винуватими і засудив:
ОСОБА_19 за пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України - до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; частиною другою статті  125 КК України - до обмеження волі на строк два роки, а на підставі статті 70 КК України призначив йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_22 за пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України - до позбавлення волі на строк чотирнадцять років з конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_23 за частинами третьої, четвертої, п`ятої статті 27, пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України - до позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією всього належного їй майна; за частиною другою статті 393 КК України - до позбавлення волі на строк п`ять років, а на підставі статті 70 КК України призначив їй остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією всього належного їй майна.
6. Цим же вироком також засуджено ОСОБА_24 , судові рішення щодо якого Велика Палата Верховного Суду на підставі пункту 2 частини третьої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не переглядає. 
7. Суд залишив   ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та ОСОБА_23 раніше обрану міру запобіжного заходу - у вигляді тримання їх під вартою до набрання чинності вироком та визначив рахувати початок строку відбування покарання -  ОСОБА_19 і ОСОБА_22  з 12 грудня 2004 року,  ОСОБА_23 з 14 червня 2005 року, зарахувавши їй у строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 15 грудня 2004 року по 29 грудня 2004 року, включно.
8. Крім того, суд вирішив цивільний позов, а також питання щодо речових доказів.
9. Ухвалою від 12 серпня 2008 року Верховний Суд України вирок щодо ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та  ОСОБА_23 змінив та виключив з нього кваліфікуючу ознаку за пунктом 6 частини другої статті 115 КК України - вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів і застосування судом за цим законом додаткової міри покарання - конфіскації майна. Перекваліфікував дії ОСОБА_23 з частини другої статті 393 КК України на частину першу статті 393 КК України. В решті вирок щодо ОСОБА_19 , ОСОБА_22  та  ОСОБА_23 залишив без змін.
10.ОСОБА_19 подав 11 лютого 2009 року заяву (№ 12224/09) до Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд, ЄСПЛ, Суд).
Заявник скаржився на несправедливість кримінального провадження щодо нього, яка полягала у тому, що захисник був відсутнім при проведенні 12 грудня 2004 року слідчих дій за його участю до його офіційного затримання як підозрюваного. 
Крім того, він стверджував, що вирок щодо нього ґрунтувався на його зізнавальних показаннях (у тому числі його первинних зізнавальних показаннях), від яких він відмовився під час розгляду справи у суді, та що його аргументи щодо порушення його прав на захист на початковій стадії слідства не були належним чином розглянуті національними судами.
Заявник скаржився також на ненадання йому органами влади копій документів з матеріалів його справи, які він бажав надати Суду для обґрунтування своєї заяви.
11. 16 квітня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Алахвердян проти України».
Європейський суд оголосив неприйнятними скарги на відсутність захисника під час допиту вранці 12 грудня 2004 року та неефективність наданої захисником правової допомоги, а решту скарг у заяві - прийнятними.
ЄСПЛ констатував порушення Україною підпункту «с» пункту 3 та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). 
Суд дійшов висновку, що 12 грудня 2004 року право заявника на захисника було обмежено, а з матеріалів справи він не вбачав наявності вагомої підстави для такого обмеження.
Це порушення обумовлювалось відібранням в ОСОБА_19 12 грудня 2004 року явки з повинною і проведенням з ним цього ж дня відтворення обстановки і обставин події у процесуальному статусі свідка без участі захисника, хоча заявник мав право на обов`язкову правову допомогу в рамках провадження щодо подвійного вбивства, оскільки йому загрожувало довічне позбавлення волі.
Як зазначив Європейський суд, у порушеному щодо заявника кримінальному провадженні, розглянутому загалом, не було виправлено процесуальних недоліків, які виникли на стадії досудового слідства. Цей висновок змусив Суд визнати, що Уряд переконливо не довів, що за виняткових та конкретних обставин справи загальну справедливість кримінального провадження не було непоправно порушено обмеженням доступу до захисника 12 грудня 2004 року.
У цьому ж рішенні ЄСПЛ також встановив, що Україна не дотрималась своїх зобов`язань за статтею 34 Конвенції у зв`язку з відмовою органів влади надати заявнику копії документів з матеріалів його кримінальної справи для цілей його заяви до Суду.
12. Постановою від 13 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду заяву ОСОБА_19 про перегляд судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судомзадовольнила частково.
Вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року в частині засудження ОСОБА_19 за пунктами 1, 4, 11, 12 частини другої статті 115 КК України змінила.
Виключила з вироку та ухвали посилання як на докази на дані: явки з повинною ОСОБА_19 ; протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_19 як свідка; протоколів допитів ОСОБА_19 як підозрюваного й обвинуваченого; протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_19 як підозрюваного; протоколів очних ставок між ОСОБА_19 і ОСОБА_23 , свідками ОСОБА_25 і ОСОБА_26 у частині показань ОСОБА_19 ; протоколу виїмки за місцем проживання заявника светра зі слідами речовини бурого кольору; висновків судово-імунологічної та судово-медичної генотипоскопічної експертиз за результатами дослідження цього речового доказу; висновку криміналістичної експертизи паливно-мастильних матеріалів за результатами дослідження фрагментів спаленого одягу, виявлених і вилучених у домоволодінні Гроздєвих; висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_19 у частині пояснень заявника експерту про свою участь у вчиненні злочинів.
У решті судові рішення в цій частині і у повному обсязі в частині засудження ОСОБА_19 за частиною другою статті 125 КК України залишила без змін.
13. ОСОБА_19 повторно звернувся 31 січня 2020 року до ЄСПЛ із заявою (№ 8838/20) і скаржився за статтею 6 Конвенції. Зокрема, стверджував, що Верховний Суд замість направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд переоцінив докази у його справі, чого він не мав повноважень робити. Через це він не був «судом, встановленим законом». Заявник також скаржився, що виключення деяких доказів Верховним Судом створило нову «доказову ситуацію», яка вимагала нового допиту (включаючи перехресний допит) свідків, особливо ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , що не було зроблено, й він не мав належного часу і можливостей для підготовки свого захисту у цій новій ситуації.

Стислий зміст рішення ЄСПЛ від 26 червня 2025 року
14. Європейський суд у рішенні від 26 червня 2025 року,яке 26 вересня 2025 року набуло статусу остаточного, у справі «Алахвердян проти України» (Case of Alakhverdyanv. Ukraine, заява № 8838/20) установив порушення Україною пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції. 
У зв`язку зі встановленими порушеннями Суд присудив заявнику 3600 (три тисячі шістсот) євро відшкодування моральної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування витрат та видатків, які мають бути сплачені безпосередньо на рахунок пана ОСОБА_29 .

Встановлені обставини кримінальної справи
15. З урахуванням змін, які ухвалою від 12 серпня 2008 року суд касаційної інстанції вніс у вирок, ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 визнані винуватими у вчиненні злочинів за таких обставин. 
У грудні 2004 року ОСОБА_23 замовила й організувала умисне вбивство ОСОБА_30 та ОСОБА_31 з мотивів особистої неприязні, оскільки вважала їх винуватими у руйнуванні сімейних стосунків зі своїм співмешканцем ОСОБА_24 . Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_23 підбурила до вчинення цього злочину ОСОБА_19 та ОСОБА_22 , які виступили виконавцями вбивства. 
10 грудня 2004 року близько 19 години ОСОБА_19 і ОСОБА_22 на виконання замовлення ОСОБА_23 , за попередньою змовою з нею та між собою, з метою позбавлення життя ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , озброєні наданими ОСОБА_23 ножами, прибули до належного сім`ї ОСОБА_48 домоволодіння АДРЕСА_1 . У приміщенні літньої кухні ОСОБА_19 , діючи з особливою жорстокістю, завдав ОСОБА_32 не менше двадцяти двох ударів, а ОСОБА_33 - не менше восьми ударів ножем у різні частини тіла, у тому числі у життєво важливі органи. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_34 та ОСОБА_35 померли на місці події.
Крім того, ОСОБА_19 спочатку помилково сприйняв присутню в помешканні сім`ї ОСОБА_36 за одну з осіб, котрих він мав убити на замовлення ОСОБА_23 , у зв`язку із чим завдав ОСОБА_37 одного удару ножем у грудну клітку і заподіяв легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, 20 листопада 2006 року приблизно о 23-ій годині ОСОБА_23  за допомогоюОСОБА_24 , діючи умисно, скориставшись недбалим ставленням конвоїрів до своїх обов`язків, втекла з-під варти з приміщення туалету Татарбунарської центральної лікарні.

Зміст вимог заяви про перегляд судових рішень. Позиція учасників судового провадження
16. 08 жовтня 2025 рокузахисник ОСОБА_20 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою, у якій просить скасувати вирок Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2005 року, ухвалу Верховного Суду України від 21 березня 2006 року, вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року, ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року та постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_19 та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
17. Обґрунтовуючи необхідність перегляду судових рішень на підставі пункту 2 частини третьої статті 459 КПК України, захисник посилається на те, що у рішенні «Алахвердян проти України» від 26 червня 2025 року ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції.
18. У заяві захисник  ОСОБА_20 зазначає, що з урахуванням висновків Європейського суду, протокол явки з повинною ОСОБА_22 від 12 грудня 2004 року, протоколи очних ставок між ОСОБА_22 та свідками ОСОБА_25 і ОСОБА_26 від 17 грудня 2004 року є недопустимими доказами, оскільки здобуті з порушенням права на захист та права на мовчання.
19. На думку захисника ОСОБА_20 , повинні бути також визнані недопустимими такі похідні від зізнавальних показань, викладених у явці з повинною ОСОБА_22 , докази: протокол допиту підозрюваного ОСОБА_22 від 13 грудня 2004 року, протокол відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_22 від 13 грудня 2004 року, протокол виїмки від 13 грудня 2004 року, протокол додаткового допиту ОСОБА_22 від 16 грудня 2004 року, протокол очної ставки ОСОБА_22 та ОСОБА_23 від 16 грудня 2004 року, протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_22 від 21 грудня 2004 року, висновок судово-психічної експертизи № 94, протокол додаткового допиту обвинуваченого ОСОБА_22 від 22 квітня 2005 року.
20. Крім того, захисник наголошує на тому, що під час судового розгляду було обмежено сторону захисту в допиті свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_26 та ОСОБА_39 для з`ясування обставин, які могли б істотно вплинути на висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_19 .
21. При цьому захисник звертає увагу на те, що порушення права ОСОБА_19 на допит зазначених вище свідків обвинувачення не були усунені в ході нового розгляду справи у 2008 році, не були виправлені при перегляді справи Верховним Судом України у 2008 році та в ході перегляду на підставі рішення ЄСПЛ Великою Палатою Верховного Суду у 2019 році.
22. Водночас захисник ОСОБА_20 стверджує, що суд безпідставно відмовив у повторному допитіпотерпілої ОСОБА_40 , свідка ОСОБА_41 та потерпілого ОСОБА_42 , показання яких, за його переконанням, мають сприйматися критично із урахуванням процесуальних порушень, допущених при отриманні цих та інших доказів у справі, в сукупності з якими вони розглядаються. 
23. Також захисник вважає, що підлягають виключенню з доказової бази й показання потерпілої ОСОБА_40 , свідка ОСОБА_41 та потерпілого ОСОБА_42 у частині ідентифікації ОСОБА_19 та ОСОБА_22 як нападників і завдання тілесного ушкодження ОСОБА_37 саме ОСОБА_19 . Посилається на висновки у рішенні ЄСПЛ стосовно показань потерпілої ОСОБА_40 , про яку органи влади дізналися із зізнавальних показань ОСОБА_19 , а також зазначає, що свідок ОСОБА_43 та потерпілий ОСОБА_44 дізналися про злочин зі слів ОСОБА_45 .
24. На думку захисника ОСОБА_20 , з урахуванням відсутності інших доказів, які б доводили заподіяння ОСОБА_19 тілесних ушкоджень ОСОБА_37 , обсяг обвинувачення проти його підзахисного підлягає зменшенню шляхом виключення епізоду щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_46 .
25. З огляду на викладене захисник вважає, що індивідуальним заходом, який здатен виправити порушення прав ОСОБА_19 , є виключення з вироку посилань на докази, визнані недопустимими, у поєднанні зі скасуванням вироку, виключенням частини обвинувачення ОСОБА_19 у спричиненні потерпілій ОСОБА_37 тілесних ушкоджень та направленням справи на новий розгляд у частині епізоду вчинення умисного вбивства.
26. Суддя Великої Палати Верховного Суду ухвалою від 09 жовтня 2025 року відкрив провадження за заявою захисника ОСОБА_20  про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_19  за виключними обставинамита ухвалою від 29 жовтня 2025 року призначив заяву до розгляду Великою ПалатоюВерховного Суду.
27. Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, засудженого  ОСОБА_19 та його захисників  ОСОБА_20 ,  ОСОБА_21 , які просили заяву задовольнити, прокурора ОСОБА_18 , яка просила заяву задовольнити частково, скасувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року щодо ОСОБА_19 і призначити новий касаційний розгляд, перевірила викладені у заяві доводи, дослідила матеріали кримінальної справи, рішення ЄСПЛ у справах «Алахвердян проти України»від 16 квітня 2019 року (заява № 12224/09) та від 26 червня 2025 року (заява № 8838/20) і дійшла таких висновків. 

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Правові наслідки констатованих ЄСПЛ порушень Конвенції
28. Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, тим самим узявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).
29. Це відбувається шляхом урахування норм Конвенції і практики ЄСПЛ у національному праві з огляду на статтю 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.
30. Відповідно до статті 2 Закону № 3477-IV та статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом № 3477-IV, іншими нормативно-правовими актами. 
31. За змістом абзацу дев`ятого частини першої статті 1, глави 3 Закону 
№ 3477-IV констатоване Судом порушення Конвенції може бути виконано шляхом виплати грошової компенсації, вжиття індивідуальних та/або загальних заходів. 
32. Статтею 10 цього Закону передбачено, що додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
33. Оцінка достатності та ефективності вжитих договірними державами заходів на виконання рішень ЄСПЛ відповідно до положень пункту 2 статті 46 Конвенції належить до виключної компетенції Комітету міністрів Ради Європи (далі - КМРЄ).
34. КМРЄ у своїй Рекомендації державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (далі - Рекомендація № R (2000) 2) зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо:
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції; б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
35.З метою допомогти державі-відповідачу виконати її зобов`язання за статтею 46КонвенціїЄвропейський суд може вказати тип індивідуальних і/або загальних заходів, до яких можна вдатися для того, щоб покласти край ситуації, яка призвела до встановлення порушення Конвенції [рішення у справах «Сусо Муса проти Мальти» (заява 42337/12, пункт 120, від 23 липня 2013 року), «Юксель Ялчинкая проти Туреччини» (заява № 15669/20, пункти 418, 425, від 26 вересня 2023 року)]. 
36. У більшості випадків питання про вжиття конкретних заходів на виконання рішення ЄСПЛ лишається на розсуд держави-відповідача. На цьому наголошує Суд у своїх рішеннях, вказуючи на переважно декларативний характер своїх рішень і на те, що, як правило, саме відповідна держава, під наглядом КМРЄ, обирає засоби, які будуть використовуватися в її внутрішньому правовому порядку для виконання її зобов`язань за статтею 46 Конвенції. 
37. Також потрібно звернути увагу на те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що якщо особу було засуджено за результатами провадження, яке призвело до порушення вимог статті 6 Конвенції, повторний судовий розгляд або відновлення розгляду справи, за наявності відповідного клопотання, в принципі, є належним способом виправлення порушення. 
38. Виходячи з наведеного, з огляду на встановлення ЄСПЛ порушення Україною положень Конвенції, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Велика Палата Верховного Суду має вирішити питання щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_19 заходів індивідуального характеру, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.Із цією метою здійснюється аналіз рішення ЄСПЛ у цій справі, зокрема в частині характеру (змісту) констатованих Судом порушень Конвенції. 

Аналіз змісту й характеру встановлених ЄСПЛ порушень 
39. У справі «Алахвердян проти України» від 26 червня 2025 року Суд розглянув скарги заявника за пунктом 1 та підпунктами (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції та встановив, що вони не є явно необґрунтованими у розумінні підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції та не є неприйнятними з будь-яких інших підстав, тому скарги заявника повинні бути визнані прийнятними.
40. Як зазначив ЄСПЛ, у цій справі Верховний Суд здійснив повторний розгляд справи заявника. 13 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду частково задовольнила заяву заявника про перегляд і в межах цієї ж процедури внесла зміни в його вирок шляхом виключення деяких доказів, раніше допущених у справі заявника, але дійшла висновку, що решти доказової бази було достатньо для доведення його вини. Суд зауважив, що цей підхід по суті є таким же, як в згаданому рішенні у справі «Яременко проти України (№ 2)», і це не просто відмова повернути справу на новий розгляд. Це також не проста текстова зміна первинного рішення з метою виконання рішення Суду.
41. ЄСПЛ наголосив, що відповідне провадження стосувалося «встановлення обґрунтованості кримінального обвинувачення» у розумінні статті 6 Конвенції і це провадження було новим відносно провадження на національному рівні, яке було предметом рішення 2019 року, і слідувало за ним. Питання про те, чи було дотримано гарантії справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції, може бути розглянуте Судом окремо від аспектів стосовно виконання рішення 2019 року (див. рішення у справах «Морейра Феррейра проти Португалії (№ 2)», пункти 54 - 59 та «Яременко проти України (№ 2)», пункти 54 - 56).
42. У цій справі Суд вважав, що основним питанням, яке він має розглянути, полягає у тому, чи, враховуючи всі фактори разом, були дотримані гарантії справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції у провадженні, що встановлювало обґрунтованість кримінального обвинувачення проти заявника після його заяви про перегляд з огляду на попереднє рішення Суду.
43. Європейський суд послався на свій висновок у рішенні 2019 року, що коли заявник зробив явку з повинною 12 грудня 2004 року, його право на правову допомогу було обмежене. Суд наголосив, що показання, які заявник надав у своїй явці з повинною, надали національним слідчим органам межі, довкола яких вони побудували справу, а також фокус для пошуку інших підтверджуючих доказів; це безперечно неминуче вплинуло на позицію заявника. Цей недолік також не був належним чином усунений на подальших стадіях провадження (див. пункти 17 і 18).
44. Як наголосив ЄСПЛ, у провадженні щодо перегляду у справі заявника, що призвело до подання цієї заяви до Суду, Верховний Суд виключив не лише зізнавальні показання заявника, а й значну кількість інших доказів, безпосередньо одержаних за його допомогою, оскільки вони також вважалися скомпрометованими. Він, зокрема, посилався на висновки Суду у справі «Яременко проти України (№ 2)», в якій виключення лише частини скомпрометованих доказів та використання решти доказів для залишення обвинувального вироку заявника без змін було визнано закріпленням порушень, раніше встановлених Судом. На відміну від того, що він зробив у згаданій справі, у справі заявника Верховний Суд вважав, що він правильно виключив усі скомпрометовані докази.
45. Європейський суд визнав, що Верховний Суд взяв до уваги його висновки у справі «Яременко проти України (№ 2)» та виключив не лише зізнавальні показання, чітко отримані з порушенням права заявника на підготовку свого захисту та представлення своєї позиції, а й інші скомпрометовані докази. Проте він зауважує, що показання, надані потерпілою ОСОБА_28 , про яку органи державної влади дізналися після того, як заявник згадав її у своїй явці з повинною, було визнано такими, що не мали безпосереднього зв`язку зі скомпрометованими доказами. Її показання, разом з показаннями її чоловіка та чоловіка ОСОБА_47 , які обоє дізналися про вбивство від ОСОБА_28 , були іншими доказами, які, по суті, стали підґрунтям для залишення обвинувального вироку заявника без змін (див. пункт 27). Верховний Суд не пояснив, чому він вважав, що ці докази не були скомпрометовані зізнавальними показаннями заявника, попри ознаки, що вони були одержані завдяки його зізнавальним показанням. Суд не вважає, що така оцінка могла бути безпечно зроблена за відсутності повного повторного розгляду справи.
46. ЄСПЛ зауважив, що Верховний Суд визнав зміну рішення після виключення частини доказів переглядом з «меншим ступенем втручання», який був доцільним у справі заявника (у порівнянні, вочевидь, з поверненням справи на новий розгляд) і який не мав би впливу на переконливість інших доказів у справі та не призвів би до обмеження процесуальних прав заявника (див. пункт 32). Як у згаданих рішеннях у справах «Яременко проти України (№ 2)» (пункт 66) та «Шабельник проти України (№ 2)» (пункт 56), Суд встановив, що питання, чи було інших доказів достатньо для підтвердження вини заявника, саме собою вимагало б ретельного дослідження усієї доказової бази у справі, що могло бути забезпечено лише повним повторним розглядом, а не дуже обмеженим переглядом, здійсненим Верховним Судом.
47. Суд встановив, що після виключення таких важливих доказів, справа заявника вимагала повного повторного розгляду, і оскільки такого повторного розгляду здійснено не було, заявник був позбавлений права на належний час і можливості для підготовки свого захисту в оскаржуваному провадженні. Він не зміг спрогнозувати обсяг перегляду, який буде проведено Верховним Судом, або які докази будуть виключені чи залишаться. Тому він не міг передбачити, як загальна оцінка справи вплине на перегляд, і тому не міг обґрунтувати свою позицію.
48. Крім того, ЄСПЛ звернувся до тлумачення Верховним Судом висновків Суду. Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що Суд ґрунтував свої висновки щодо порушення прав заявника на «окремих суттєвих процедурних помилках», але ці помилки не ставили під сумнів результати провадження в цілому і не означали, що вирок заявника не був справедливим та не відповідав Конвенції (див. пункт 33). У зв`язку з цим Суд нагадав свої висновки у пункті 67 рішення 2019 року, що не було переконливо доведено, що загальну справедливість кримінального провадження не було непоправно порушено обмеженням доступу до захисника 12 грудня 2004 року (див. пункт 19), а також вказав, що хоча сформулював свій висновок у негативному ключі, будь-якому читачеві мало бути зрозуміло, що Суд вважав, що загальна справедливість у справі заявника справді була непоправно порушена. Також вбачається, що автентичний переклад рішення 2019 року українською мовою правильно відображає сказане Судом.
49. ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що тлумачення Верховним Судом висновків Суду у рішенні заявника 2019 року, таким чином, не повністю відповідало висновкам Суду і, можливо, стало однією з причин, чому обвинувальний вирок заявника не був повністю скасований, а справа - не направлена на новий розгляд.
50. Підсумовуючи, з огляду на зазначені міркування, Суд встановив, що перегляд справи заявника, здійснений Верховним Судом, характеризувався декількома недоліками і не відповідав вимогам справедливого судового розгляду, як це передбачено статтею 6 Конвенції. 
51. Відповідно ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції.

Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду при прийнятті постанови
52. Згідно із частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 459 КПК України виключною обставиною для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
53. При цьому системне тлумачення положень глави 34 КПК України дає підстави для висновку про те, що перегляд за виключними обставинами є екстраординарною процедурою перегляду, коли після завершення розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення встановлені виключні обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення. 
54. Відповідно до наведених у Рекомендації № R (2000) 2 орієнтирів рішення національного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд у разі встановлення ЄСПЛ фактів того, що воно суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні. Підстави для втручання в судові рішення в означений спосіб виникають у разі, коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження.
55. В інших випадках з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення допущених порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
56. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Алахвердян проти України»,ця справа стосується стверджуваної несправедливості провадження у Верховному Суді щодо перегляду вироку заявника на підставі висновків Суду у його попередній справі. 
57. ЄСПЛ нагадав, що у своєму рішенні від 16 квітня 2019 року «Алахвердян проти України» він встановив порушення підпункту «с» пункту 3 та пункту 1 статті 6 Конвенції.
58. За висновками Суду, таке порушення полягало у відібранні в ОСОБА_19 12 грудня 2004 року явки з повинною і проведення з ним цього ж дня відтворення обстановки і обставин події у процесуальному статусі свідка без участі захисника, попри наявність фактичних і правових підстав офіційно обвинувачувати його у вчиненні умисного вбивства за обставин, що обтяжують відповідальність. На час проведення зазначених процесуальних дій санкцією закону України про кримінальну відповідальність за такий злочин передбачалося покарання у виді довічного позбавлення волі, що зумовлювало необхідність обов`язкового забезпечення підозрюваного (обвинуваченого) кваліфікованою правовою допомогою.
59. Зокрема, Суд зазначив,що як тільки заявник повідомив слідчого про свій намір зробити явку з повинною і зізнатися працівникам міліції, органи державної влади повинні були усвідомлювати, що це тягнуло за собою можливе покарання у виді довічного позбавлення волі і національне законодавство вимагало надання обвинуваченому допомоги захисника. Наслідком цього стало обмеження права заявника на захисника під час надання ним зізнавальних показань 12 грудня 2004 року (див. пункти 55 - 57 згаданого рішення 2019 року).
60 Суд також встановив, що заявник надав зізнавальні показання, поки все ще мав статус свідка. Він не лише зізнався у вчиненні вбивства двох осіб, але й надав інформацію, яка згодом дозволила органам досудового розслідування долучити до справи додаткові докази, які були використані у справі щодо заявника, у тому числі речові докази. Хоча він пізніше заявив, що не вчиняв злочинів, Суду було важко зрозуміти, як він міг ефективно відмовитись від цих показань, які вже призвели до виявлення інших доказів проти нього. Так, надані заявником 12 грудня 2004 року показання вказали національним органам досудового розслідування межі, довкола яких вони побудували справу, а також фокус для пошуку інших підтверджуючих доказів; це безперечно неминуче вплинуло на позицію заявника (пункти 61 - 64 рішення 2019 року). Крім того, національні суди також не розглянули питання щодо попередніх обмежень права заявника на захист (пункт 66 рішення 2019 року).
61. У підсумку ЄСПЛ констатував (пункт 67 рішення 2019 року): «у порушеному щодо заявника кримінальному провадженні, розглянутому загалом, не було виправлено процесуальних недоліків, які виникли на стадії досудового слідства. Цей висновок змушує Суд визнати, що Уряд переконливо не довів, що за виняткових та конкретних обставин справи загальну справедливість кримінального провадження не було непоправно порушено обмеженням доступу до захисника 12 грудня 2004 року».
62.У зв`язку зі встановленими ЄСПЛ у рішенні «Алахвердян проти України» від 16 квітня 2019 року конвенційними порушеннями прав заявника Велика Палата Верховного Суду постановою від 13 листопада 2019 року заяву ОСОБА_19 задовольнила частково, виключила із судових рішень посилання як на докази на дані явки з повинною ОСОБА_19 та протоколу відтворення обстановки і обставин події за його участю як свідка, отриманихунаслідок порушення права особи на захист, а також на деякі інші дані як похідні від двох інших (доктрина «плодів отруйного дерева»).
63.Приймаючи рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_19 , Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що хоча в основі визнаних міжнародною судовою установою порушень конвенційних прав заявника і лежать окремі суттєві процедурні помилки, однак вони не ставлять під сумнів результатів усього судового провадження, не свідчать про невідповідність вимогам Конвенції вироку щодо ОСОБА_19 як у цілому, так і в частині визнання заявника винуватим в умисному вбивстві, а отже, не дають підстав вважати його засудження несправедливим. 
64. У постанові від 13 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду встановила, що виключення з вироку й ухвали зазначених вище доказів не впливає на законність і обґрунтованість висновків суду в частині визнання ОСОБА_19 винуватим у вчиненні злочинів, за які його засуджено, кримінально-правової кваліфікації його дій та призначення покарання. Відповідні висновки ґрунтуються на сукупності інших доказів, зміст яких докладно наведено у вироку і які були досліджені в судовому засіданні, ретельно перевірені й оцінені судом відповідно до вимог статті 67 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960). Невідповідності процедури одержання цих засобів доказування вимогам Конвенції міжнародна судова установа не встановила. 
65. При цьому Велика Палата Верховного Судузазначила, що, визнаючи пред`явлене ОСОБА_19 обвинувачення доведеним, суд першої інстанції поклав в основу вироку: 
- послідовні показання потерпілої ОСОБА_40 під час досудового слідства і в судовому засіданні 23 червня 2005 року про те, що коли вона перебувала в домоволодінні сім`ї ОСОБА_48 , у приміщення літньої кухні зайшли ОСОБА_19 із ОСОБА_22 , ОСОБА_19 одразу завдав їй ножового поранення і на її очах вбив ОСОБА_49 та ОСОБА_50 численними ударами ножем;
- досліджені в судовому засіданні показання ОСОБА_22 як підозрюваного та обвинуваченого, в тому числі під час відтворення обстановки і обставин події й на очній ставці з ОСОБА_23 , надані в присутності захисника, в яких він підтверджував ці ж самі обставини вбивства ОСОБА_19 двох жінок на замовлення ОСОБА_23 ; 
- надані на досудовому слідстві й оголошені судом показання потерпілого ОСОБА_42 та показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_41 , які дізналися про обставини позбавлення життя ОСОБА_30 та ОСОБА_31 від ОСОБА_45 . 
66. Також Велика Палата Верховного Суду послалась на те, що початкові показання засудженого ОСОБА_22 і показання потерпілої  ОСОБА_40 узгоджуються з показаннями на досудовому слідстві свідків ОСОБА_26 і ОСОБА_51 , які суд дослідив на підставі статті 306 КПК України 1960 року в судовому засіданні.
67.Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила й на тому, що відомості, зазначені ОСОБА_52 і ОСОБА_22 , узгоджувалися зі слідовою картиною, зафіксованою у протоколі огляду місця події, і з даними висновків судово-медичних та медико-криміналістичних експертиз щодо характеру, кількості, локалізації завданих ОСОБА_32 , ОСОБА_33 і ОСОБА_37 тілесних ушкоджень, механізму, знарядь їх заподіяння і причинно-наслідкового зв`язку ножових поранень, спричинених ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , з їх смертю.
68. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у цій справі показання ОСОБА_22 , потерпілої ОСОБА_40 , свідків, дані протоколів огляду місця події, висновків судово-медичних експертиз трупів ОСОБА_30 і ОСОБА_31 , медико-криміналістичних експертиз не мають ні прямого, ні опосередкованого зв`язку з визнаними ЄСПЛ порушеннями конвенційних прав ОСОБА_19 на початку досудового слідства.
69. Водночас,констатуючи порушення прав  ОСОБА_19 , ЄСПЛ послався на свій висновок у рішенні 2019 року, що коли заявник зробив явку з повинною 12 грудня 2004 року, його право на правову допомогу було обмежене, та наголосив, що показання, які заявник надав у своїй явці з повинною, надали національним слідчим органам межі, довкола яких вони побудували справу, а також фокус для пошуку інших підтверджуючих доказів; це безперечно неминуче вплинуло на позицію заявника. Цей недолік також не був належним чином усунений на подальших стадіях провадження (див. пункти 17 і 18).
70.Відповідно до матеріалів кримінальної справи під час досудового слідства ОСОБА_53 давала показання 13 грудня 2004 року, тобто після того, як ОСОБА_19 дав інформацію у вказаних вище явці з повинною та під час відтворення обстановки і обставин події (показав, що вона - «односельчанка», зі слів ОСОБА_22 , була присутня під час подвійного вбивства двох жінок та була ОСОБА_19 поранена ножем).
71.Поряд з тим про обставини вчинення ОСОБА_19 злочинів потерпілий ОСОБА_44 та свідок ОСОБА_43 дізналися від ОСОБА_45 . 
72. Європейський суд визнав, що Верховний Суд взяв до уваги його висновки у справі «Яременко проти України (№ 2)» та виключив не лише зізнавальні показання, чітко отримані з порушенням права заявника на підготовку свого захисту та представлення своєї позиції, а й інші скомпрометовані докази. Проте він зауважив, що показання, надані потерпілою ОСОБА_28 , про яку органи державної влади дізналися після того, як заявник згадав її у своїй явці з повинною, було визнано такими, що не мали безпосереднього зв`язку зі скомпрометованими доказами. Її показання, разом з показаннями її чоловіка та чоловіка ОСОБА_47 , які обоє дізналися про вбивство від ОСОБА_28 , були іншими доказами, які, по суті, стали підґрунтям для залишення обвинувального вироку заявника без змін (див. пункт 27). 
73. Також у цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що Верховний Суд не пояснив, чому він вважав, що ці докази не були скомпрометовані зізнавальними показаннями заявника, попри ознаки, що вони були одержані завдяки його зізнавальним показанням. Суд не вважав, що така оцінка могла бути безпечно зроблена за відсутності повного повторного розгляду справи.
74. Крім того, Європейський суд наголосив, що тлумачення Верховним Судом висновків ЄСПЛ у рішенні заявника 2019 року не повністю відповідало висновкам Суду і, можливо, стало однією з причин, чому обвинувальний вирок заявника не був повністю скасований, а справа - не направлена на новий розгляд.
75. Також у постанові від13 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що будь-яких порушень національним судом вимог статті 6 Конвенції, які були би пов`язані з порядком допиту ОСОБА_22 , потерпілих та свідків і способом використання їхніх показань у вироку, міжнародною судовою установою не встановлено. Тому, на переконання Великої ПалатиВерховного Суду, залишення без зміни вироку в частині, що ґрунтується на показаннях зазначених осіб, не призведе до порушення права ОСОБА_19 на справедливий судовий розгляд в аспекті реалізації його права допитувати свідків обвинувачення, передбаченого пунктом «d» статті 6 Конвенції. 
76. Однак у пунктах 75, 76 рішення ЄСПЛ робить такий висновок: «…питання, чи було інших доказів достатньо для підтвердження вини заявника, саме собою вимагало б ретельного дослідження усієї доказової бази у справі, що могло бути забезпечено лише повним повторним розглядом, а не дуже обмеженим переглядом, здійсненим Верховним Судом. 
Тому Суд далі встановлює, що після виключення таких важливих доказів, справа заявника вимагала повного повторного розгляду, і оскільки такого повторного розгляду здійснено не було, заявник був позбавлений права на належний час і можливості для підготовки свого захисту в оскаржуваному провадженні. Він не зміг спрогнозувати обсяг перегляду, який буде проведено Верховним Судом, або які докази будуть виключені чи залишаться. Тому він не міг передбачити, як загальна оцінка справи вплине на перегляд, і тому не міг обґрунтувати свою позицію». 
77. Отже, зазначені вище порушення прав заявника, встановлені рішенням ЄСПЛ, свідчать, що їх виправлення потребує здійснення повторного дослідження наявних у матеріалах кримінальної справи доказів та обумовлює необхідність оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
78.Оскільки встановлені порушення прав  ОСОБА_19 вплинули на загальну справедливість судового розгляду, внаслідок чого він був позбавлений права на достатній час і можливості для підготовки свого захисту у провадженні, на яке він скаржиться, Велика Палата Верховного Суду вважає, що виправлення порушень пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції в цій справі та реалізацію засади restitutio in integrum можна здійснити під час нового судового розгляду, оскільки на цій стадії відновить свою дію принцип презумпції невинуватості заявника і він зможе реалізувати своє право на захист.

Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень
79. За наслідками кримінального провадження за виключними обставинами суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.
За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції (абзаци перший, другий частини першої статті 467 КПК України).
80. Відповідно до частини другої статті 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Якщо задоволення скарги дає підставидля прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
81. З огляду на характер (зміст) визнаних Судом конвенційних порушень, їх правову природу, стадію провадження, на якій вони були допущені і на якій можуть бути виправлені, можливий спосіб відновлення порушених прав заявника, ураховуючи обставини цієї справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, ухвали Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року та вироку Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року щодо  ОСОБА_19 з направленням справи на новий судовий розгляд. 
82. Захисник ОСОБА_20 у своїй заяві просить скасувати такожвирок Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 21 березня 2006 року. 
Однак зазначені судові рішення не можуть бути предметом перевірки за заявою захисника, оскількицей вирок суд касаційної інстанції ухвалою від 21 березня 2006 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд. За результатами нового розгляду Апеляційний суд Одеської області ухвалив щодо ОСОБА_19 обвинувальний вирок від 15 січня 2008 року.
83. У цій справі ОСОБА_19 засуджений за вчинення умисного вбивства ОСОБА_30 та ОСОБА_31 на замовлення з особливою жорстокістю за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , яких цими же судовими рішеннями також засуджено і стосовно яких міжнародною судовою установою рішення не ухвалювалось.
84. Ураховуючи вищенаведене, встановлення Європейським судом у справі «Алахвердян проти України» від 26 червня 2025 року порушення пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції, а також той факт, що  ОСОБА_19 було вчинено злочин у співучасті, Велика Палата ВерховногоСуду дійшла висновку, що часткове задоволення заяви захисника ОСОБА_20 дає підстави для прийняття рішення на користь засуджених ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , оскільки скасування судових рішень може вплинути на їх права, зокрема, поставити під сумнів доведеність їх обвинувачення. 
85. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заяву захисника ОСОБА_20 належить задовольнити частково: постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року та вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року щодо  ОСОБА_19 ів порядку частини другої статті 433 КПК України щодо ОСОБА_22 та ОСОБА_23 (у частині її обвинувачення за частинами третьої, четвертої, п`ятої статті 27, пунктами  1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України) скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення щодо ОСОБА_23 у частині її засудження за частиною першою статті 393 КК України та щодо ОСОБА_24 залишити без зміни.
86. Під час нового розгляду суду необхідно дати належну оцінку всім зібраним у справі доказам з точки зору їх допустимості, належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів оцінити з точки зору їх достатності у своєму взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Щодо підсудності кримінальної справи при новому її розгляді
87. Відповідно до змін, внесених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ до КПК України 1960 року, всі кримінальні справи розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами (стаття 33 КПК України 1960 року зі змінами, внесеними Законом № 2453-VІ).
З урахуванням зміни кримінально-процесуального закону в частині підсудності кримінальних справ судом першої інстанції у кримінальній справі щодо ОСОБА_19 повинен бути місцевий суд, який визначається для розгляду конкретної справи за правилами територіальної підсудності, встановленими статтями 37, 38 КПК України 1960 року.
88. Враховуючи зазначене вище та з огляду на те, що злочини, за які засуджено ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , були вчинені в Одеській області, питання про визначення підсудності цієї кримінальної справи за конкретним місцевим судом з метою забезпечення нового судового розгляду має бути вирішено Одеським апеляційним судом.

Щодо запобіжного заходу
89. Під час скасування судового рішення і надіслання справи на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції у судовому рішенні вирішується питання про обрання запобіжного заходу (абзац третій частини першої статті 467 КПК України).
90. Відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 49 КК України у разі вчинення особливо тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею такого кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років.
Питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.
91. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання (частина п`ята статті 82 КК України).
92. При вирішенні питання про запобіжний захід Велика Палата Верховного Суду зауважує, що ОСОБА_19 був засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину і на момент розгляду заяви захисника про перегляд судових рішень за виключними обставинами відбув понад 21 рік призначеного судом покарання.
Поряд з тим за наслідками розгляду судові рішення щодо ОСОБА_19 скасовуються у зв`язку зі встановленими ЄСПЛ у справі «Алахвердян проти України» від 26 червня 2025 року порушеннями Україною пункту 1 та підпунктів (b-d) пункту 3 статті 6 Конвенції, а справа направляється на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
93. Беручи до уваги наведені обставини, приписи частини четвертої статті 49, частини п`ятої статті 82 КК України, згідно з якими якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк(від п`ятнадцяти до двадцяти років), що є меншим ніж він відбув, Велика Палата Верховного Суду визнає необхідним звільнити  ОСОБА_19 з установи виконання покарань.
94. Стаття 176 КПК України визначає, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.
Відповідно до статті 179, частини сьомої статті 194 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу. Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців.
95.На виконання приписів абзацу третього частини першої статті 467 КПК України, зважаючи на наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_19 , котрий обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, може переховуватися від суду, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне з метою забезпечення проведення нового розгляду судом першої інстанції та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків застосувати до  ОСОБА_19 на підставі статті 179 КПК України запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язку, передбаченого пунктом 3 частини п`ятої статті 194 цього Кодексу (з огляду на наявність у нього місця проживання в с. Дельжилер Білгород-Дністровського району [с. Дмитрівка Татарбунарського району]Одеської області).
Керуючись статтями 40021, 40022 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, статтями 459, 467 та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, параграфом 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Заяву захисника ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами судових рішень щодо ОСОБА_19 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнити частково.
Постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, ухвалу Верховного Суду України від 12 серпня 2008 року та вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2008 року щодо ОСОБА_19 і в порядку частини другої статті 433 Кримінального процесуального кодексу України щодо ОСОБА_22 та ОСОБА_23 (у частині її обвинувачення за частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 27, пунктами 1, 4, 6, 11, 12 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України) скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_23 в частині її засудження за частиною першою статті 393 Кримінального кодексу України та щодо ОСОБА_24 залишити без зміни.
Одеському апеляційному суду визначити підсудність кримінальної справи щодо ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та  ОСОБА_23 за конкретним місцевим судом.
ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
з-під варти звільнити. 
Обрати щодо ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк два місяці запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язку повідомляти суд, який розглядатиме справу, про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Доручити установі виконання покарання, де ОСОБА_19 відбуває покарання, повідомити його під розпис про покладений на нього обов`язок та роз`яснити йому, що в разі невиконання покладеного на нього обов`язку до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий ОСОБА_1 
Суддя-доповідач ОСОБА_2 
Судді:		ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9 	 	ОСОБА_10  ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16