Постанова 
Іменем України

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 759/20021/23
провадження № 61-13465св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Державна циркова компанія України», 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Державна циркова компанія України» на постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Державна циркова компанія України» (далі - ДП «Державна циркова компанія України») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що відповідно до наказу від 03 листопада 2015 року № 177-к його прийнято на роботу на посаду заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України» з 04 листопада 2015 року.

Наказом Міністерства культури України від 30 червня 2016 року № 428/0/1716 «Про виконання обов`язків керівника ДП «Державна циркова компанія України» на нього було покладено обов`язки генерального директора - художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» з 04 липня 2016 року.

Наказом ДП «Державна циркова компанія України» від 14 березня 2017 року № 48-к «Про звільнення заступника генерального директора ОСОБА_1 » його звільнено з роботи 14 березня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за допущене одноразове грубе порушення трудових обов`язків при виконанні обов`язків генерального директора - художнього керівника.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року відмовлено у позові про визнання протиправним та скасування наказу від 14 березня 2017 року № 48-к, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17 скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року та постановлено нове, яким визнано незаконним наказ ДП «Державна циркова компанія України» від 14 березня 2017 року № 48-к «Про звільнення заступника генерального директора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України»; стягнено з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2017 року до 30 січня 2019 року в розмірі 228 825,10 грн та судові витрати.

Зазначав, що 31 січня 2019 року після постановлення Верховним Судом рішення, він прибув на своє робоче місце за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 2, та на контрольно-пропускному пункті охорона не допустила його у приміщення з посиланням на те, що його було звільнено.

26 лютого 2019 року отримавши рішення Верховного Суду він 27 лютого 2019 року прибув разом зі свідками на місце роботи, проте на контрольно-пропускному пункті, охорона знову не допустила його до роботи.

Вказував, що він неодноразово телефонував керівнику, у відділ кадрів, у приймальну ДП «Державна циркова компанія України», проте слухавку ніхто не піднімав.

14 березня 2019 року, 18 березня 2019 року він вкотре разом зі свідками прибув до місця роботи, проте знову його не допущено до його місця роботи з тих же підстав.

28 березня 2019 року він звернувся до Шевченківського ДВС м. Києва з заявою щодо примусового виконання рішення Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17.

22 липня 2019 року він на виконання рішення суду отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак не було виконано рішення суду в частині поновлення його на роботі.

У зв`язку з невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі він звернувся до Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про вчинення злочину.

Зазначав, що згідно з відповіддю ДП «Державна циркова компанія України» на адвокатський запит йому стало відомо, що наказом від 13 березня 2019 року № 52-к ДП «Державна циркова компанія України» його було формально поновлено на роботі з 15 березня 2017 року, однак доказів на підтвердження направлення йому наказів про його поновлення та звільнення за прогул чи ознайомлення його з вказаними наказами немає.

Вказав, що наказом від 30 березня 2023 року № 47-к його було звільнено 30 березня 2021 року за прогул без поважних причин, скоєний з 13 березня 2019 року до 30 березня 2021 року, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, однак відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку 45 календарних днів.

Крім того, зазначив, що на час звернення до суду ДП «Державна циркова компанія України» належним чином не виконало постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17, оскільки його фактично не було допущено до робочого місця, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток.

Також вважає наказ від 30 березня 2021 року № 47-к про звільнення його з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, скоєний з 13 березня 2019 року до 30 березня 2021 року, незаконним, оскільки відповідач не встановив причини його відсутності на робочому місці.

Враховуючи викладене, позивач просив:

стягнути з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 31 січня 2019 року до 30 вересня 2023 року (або до дати ухвалення судом рішення) в розмірі 568 403,50 грн; 

визнати незаконним наказ від 30 березня 2021 року № 47-к про звільнення заступника генерального директора ОСОБА_1 за прогул; 

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України», 

стягнути з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2021 року до дати ухвалення судом рішення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Верховний Суд 30 січня 2019 року ухвалив рішення у справі № 759/5787/17 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, виконавчий лист про поновлення на роботі позивач отримав 18 березня 2019 року, заяву про примусове виконання рішення суду подав 29 березня 2019 року, а наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі ДП «Державна циркова компанія України» винесено 13 березня 2019 року. А тому суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 31 січня 2019 року до 30 вересня 2023 року в розмірі 568 403,50 грн є безпідставними.

Враховуючи, що під час судового розгляду установлено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі, суд дійшов висновку по те, що така відсутність   ОСОБА_1 на робочому місці відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України визнається прогулом без поважних причин. Крім того, суд вважав, що роботодавець додержав процедуру притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, а також з ним було проведено повний розрахунок при звільненні.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року скасовано і ухвалено нову постанову про задоволення позову.

Стягнено з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 31 січня 2019 року до 30 вересня 2023 року в розмірі 568 403,50 грн. 

Визнано незаконним наказ ДП «Державна циркова компанія України» від 30 березня 2021 року № 47-к про звільнення за прогул заступника генерального директора ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України».

Стягнено з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2021 року до 20 серпня 2024 року в розмірі 426 424,60 грн, розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. 

Вирішено питання про розподіл судових витрат. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки рішення фактично не виконано. Доказів протилежного відповідач не надав. Ухвалюючи рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд врахував, що позивача незаконно звільнено за прогул.

Короткий зміст вимог касаційних скарг
07 жовтня 2024 року ДП «Державна циркова компанія України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі 
№ 821/1678/16, від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Фактичні обставини справи
Суди установили, що відповідно до наказу ДП «Державна циркова компанія України» від 03 листопада 2015 року № 177-к ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника генерального директора з 04 листопада 2015 року.
Наказом Міністерства культури України від 30 червня 2016 року № 428/0/1716 «Про виконання обов`язків керівника ДП «Державна циркова компанія України» покладено обов`язки генерального директора - художнього керівника ДП «Державна циркова компанія України» на ОСОБА_1 з 04 липня 2016 року до призначення керівника компанії.
Згідно з проведеним Міністерством культури України конкурсом на посаду генерального директора-художнього керівника компанії був призначений ОСОБА_3 , у зв`язку з чим 08 вересня 2016 року наказом компанії № 81-к ОСОБА_1 припинив тимчасове виконання обов`язків генерального директора-художнього керівника і приступив до виконання своїх обов`язків заступника генерального директора.
Згідно з наказом ДП «Державна циркова компанія України» від 14 березня 2017 року № 48-к ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за допущене одноразове порушення трудових обов`язків генерального директора-художнього керівника.
Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17 визнано незаконним наказ ДП «Державна циркова компанія України» від 14 березня 2017 року № 48-к «Про звільнення заступника генерального директора ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора ДП «Державна циркова компанія України»; стягнено з ДП «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2017 року до 30 січня 2019 року в розмірі 228 825,10 грн та стягнено судові витрати.
З матеріалів справи відомо, що постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17 ДП «Державна циркова компанія України» отримало 28 лютого 2019 року.
З матеріалів виконавчого провадження відомо, що ОСОБА_1 29 березня 2019 року звернувся до Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про примусове виконання рішення суду щодо поновлення на роботі на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва 18 березня 2019 року.
Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
Згідно з наказом генерального директора ДП «Державна циркова компанія України» від 13 березня 2019 року № 52-к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника генерального директора з 15 березня 2017 року, зобов`язано головного бухгалтера забезпечити нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 березня 2017 року до 30 січня 2019 року в розмірі 228 825,10 грн, на підставі постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 759/5787/17.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно з постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №759/5787/17 ОСОБА_1 отримав 22 липня 2019 року, про що він не заперечував. 
Відповідно до листа ДП «Державна циркова компанія України» від 18 березня 2019 року № 21-01/189 ОСОБА_1 направлено витяг з наказу про поновлення його на роботі.
Згідно з листами ДП «Державна циркова компанія України» від 11 травня 2019 року № 21-01/332, від 24 вересня 2019 року № 21-01/658, від 27 листопада 2019 року № 21-01/824, від 26 березня 2021 року № 21-01/145 ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці.
Наказом генерального директора ДП «Державна циркова компанія України» від 30 березня 2021 року № 47-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора 30 березня 2021 року за прогул без поважних причин з 13 березня 2019 року до 30 березня 2021 року, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Вказаний наказ ДП «Державна циркова компанія України» листом від 30 березня 2021 року № 21-01/147 направило ОСОБА_1 для ознайомлення.
Крім того, вказаним листом ОСОБА_1 було роз`яснено, що трудова книжка була вилучена Київською місцевою прокуратурою у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження та після повернення буде направлена ОСОБА_1 .
Листом від 16 серпня 2021 року № 21-01/358 ОСОБА_1 запропоновано прибути до ДП «Державна циркова компанія України» для отримання трудової книжки.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо невиконання рішення про поновлення на роботі 
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі 
за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі 
без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та інші).

Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видання наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22.

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи те, що позивача було поновлено на роботі постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року, наказ ДП «Державна циркова компанія України» про поновлення на роботі видано 13 березня 2019 року, проте не було надано позивачу фактичного допуску до робочого місця для належного виконання позивачем трудових обов`язків, не було створено умов, за яких позивач міг здійснювати свої трудові обов`язки у порядку, за яким виконувалась робота позивачем до звільнення, дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України. 

Щодо визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі

Так, наказом відповідача від 30 березня 2021 року № 47-к позивача було звільнено 30 березня 2021 року за прогул без поважних причин, скоєний з 13 березня 2019 року до 30 березня 2021 року (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Крім встановлення власне факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунені самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен врахувати конкретні обставини і всі надані сторонами докази.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 у справі № 212/9516/19 вказано, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Оскільки позивач прибув на своє робоче місце 31 січня 2019 року, що підтверджено відповідним актом, а відповідач не забезпечив йому доступу до його робочого місця, не ознайомив з наказом про його поновлення, не здійснив негайного виконання рішення суду в порядку статті 235 КЗпП України, відтак, вина позивача щодо його прогулу відсутня, адже позивач не міг знати про його поновлення без належного ознайомлення з відповідним наказом.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Встановивши, що ОСОБА_1 було звільнено без законної підстави та підлягає поновленню на роботі, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що він має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 235 КЗпП України, так і за статтею 236 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Отже, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги в частині періоду стягнення середнього заробітку з урахуванням того, що рішення про поновлення позивача ухвалено 30 січня 2019 року, яке, як встановили суди, не виконано і повторно поновлено позивача 20 серпня 2024 року. 

Період, за який слід стягнути середній заробіток, становить з 31 січня 2019 року до 20 серпня 2024 року включно, тобто 1 415 днів.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про зменшення розміру стягнутого середнього заробітку до 690 378,50 грн.

Таким чином, оскільки у справі зібрані всі необхідні докази і вони не потребують додаткової перевірки, обставини справи з`ясовані повно і правильно, а рішення є помилковим тільки в частині обсягу задоволених позовних вимог, це можна виправити шляхом зміни резолютивної частини рішення суду і не потребує зміни мотивів його прийняття.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну резолютивної частини оскаржуваного судового рішення апеляційного суду шляхом зменшення розміру середнього заробітку з 994 828,10 грн до 690 378,50 грн, судові витрати, понесені ДП «Державна циркова компанія України» за подання касаційної скарги в розмірі 9 133,49 грн, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а судовий збір стягнений апеляційним судом - зменшити до 12 590,79 грн. 

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 рокув частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 31 січня 2019 року до 30 вересня 2023 року, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору, крім стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення на посаді, до закінчення її перегляду в касаційному порядку, виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню у незміненій частині.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419, 436 ЦПК Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Державна циркова компанія України» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року змінити 
в резолютивній частині, зменшивши стягнений з Державного підприємства «Державна циркова компанія України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі і за час вимушеного прогулу з 994 828,10 грн до 690 378, 50 грн і стягнений апеляційним судом судовий збір з 18 143,20 грн до 12 590,79 грн. 

У іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року залишити без змін. 

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Управлінню культури і туризму Білоцерківської міської ради судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 6 403,43 грн.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у незміненій частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов