УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 440/7295/25
адміністративне провадження № К/990/10801/26 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевіривши касаційну скаргу адвоката Вовненко Оксани Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі №440/7295/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України видати довідку додаток 5 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) на ім`я ОСОБА_1 , від 09 грудня 2022 року та довідку додаток 5 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) на ім`я ОСОБА_1 , від 14 листопада 2023 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, пропорційно часу перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні та реабілітації з 09 грудня 2022 року по 10 грудня 2022 року та з 11 грудня 2022 року по 28 грудня 2022 року, а також з 28 грудня 2022 року по 13 лютого 2023 рік; з 13 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року; з 09 березня 2023 року по 08 квітня 2023 року; з 28 квітня 2023 року по 19 травня 2023 року; з 13 листопада 2023 року по 13 листопада 2023 року; з 06 грудня 2023 року по 15 грудня 2023 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову винагороду в розмірі 100000 гривень, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, пропорційно часу перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні та реабілітації з 09 грудня 2022 року по 10 грудня 2022 року та з 11 грудня 2022 року по 28 грудня 2022 року, а також з 28 грудня 2022 року по 13 лютого 2023 року; з 13 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року; з 09 березня 2023 року по 08 квітня 2023 року; з 28 квітня 2023 року по 19 травня 2023 року; з 13 листопада 2023 року по 13 листопада 2023 року; з 06 грудня 2023 року по 15 грудня 2023 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року касаційну скаргу адвоката Вовненко Оксани Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі №440/7295/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто особі, яка її подала.
10 березня 2026 року адвокат Вовненко Оксана Вікторівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 повторно звернулася через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник посилається на підставу касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій застосували Постанову КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28 лютого 2022 року та Наказ МВС №260 від 07 червня 2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», без урахування правових висновків Верховного Суду щодо тлумачення поняття «участь у заходах із забезпечення оборони України» та критеріїв підтвердження такої участі. 
Зокрема, скаржник вказує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права на додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн, передбачену постановою КМУ № 168, з мотивів відсутності у довідках ВЛК формулювання про поранення, «пов`язане із захистом Батьківщини».
Такий висновок, на переконання скаржника є неправильним, оскільки постанова КМУ №168 не встановлює обов`язкової умови щодо конкретного формулювання ВЛК; достатнім є підтвердження факту отримання поранення під час проходження військової служби та перебування на лікуванні; зазначені обставини підтверджені медичними документами та матеріалами справи.
Тому, на переконання скаржника, апеляційний суд фактично зробив висновок, що подані довідки не підтверджують участь позивача у заходах, передбачених Постановою №168, оскільки з їх змісту суд не вбачає безпосереднього зв`язку з виконанням бойових (службово-бойових) завдань.
Однак, такий підхід є звужувальним та суперечить правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої право на додаткову винагороду виникає у разі виконання службових завдань в умовах воєнного стану. При цьому суд не вправі підміняти собою орган військового управління та здійснювати власну оцінку характеру виконаних завдань всупереч виданим уповноваженим органом документам. Крім того, формальні зауваження до змісту довідки не можуть бути підставою для відмови у виплаті, якщо факт проходження служби у відповідний період підтверджений.
Суди попередніх інстанцій фактично переклали на позивача обов`язок доводити бойовий характер завдань поза межами визначених нормативними актами критеріїв, що не передбачено Постановою №168, хоча відповідно до частини другої статті 77 КАС України саме відповідач повинен був обґрунтувати правомірність своєї бездіяльності.
Суд проігнорував цю обставину, що призвело до неправомірного рішення.
Також, суди не витребували медичних документів, які підтверджували б факт отримання травм та поранень, пов`язаних із захистом Батьківщини, та факти стаціонарного лікування та перебування у відпустці позивача. Внаслідок цього суд не встановив причинно-наслідковий зв`язок між пораненням та стаціонарним лікуванням, що є грубим порушенням вимог частини другої статті 2 та статті 90 КАС України.
Таким чином, норми матеріального права застосовано неправильно, оскільки суд звузив зміст права, гарантованого Постановою №168, вийшов за межі повноважень, надавши власну оцінку характеру служби, та не врахував усталену практику Верховного Суду щодо недопустимості формального підходу до підтверджуючих документів.
Скаржник відмічає, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що додаткова винагорода за постановою КМУ №168 є обов`язковою державною гарантією, а не дискреційним правом військової частини; формальні недоліки у медичних документах не можуть позбавляти військовослужбовця права на соціальні виплати; при вирішенні таких спорів суди повинні виходити з реального змісту правовідносин, а не з формального підходу. Апеляційний суд не врахував ці правові висновки, чим порушив принцип правової визначеності та єдності судової практики.
Разом із тим, наведене обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не відповідає вимогам процесуального закону. Скаржник, посилаючись на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, не зазначає жодної конкретної постанови Верховного Суду та не наводить змісту відповідного правового висновку щодо застосування конкретної норми права. 
При цьому скаржник обмежується загальним посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України №168, не визначаючи конкретного її положення (норми), яке, на його думку, було неправильно застосоване судами. 
Крім того, всупереч роз`ясненням, викладеним в ухвалі Верховного Суду від 12 лютого 2026 року, скаржник не визначив, яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду, не обґрунтував подібність правовідносин у справах, на які посилається, та у справі, що переглядається, а також не розкрив, у чому саме полягає неврахування апеляційним судом відповідного правового висновку. За таких обставин наведені доводи мають загальний та декларативний характер і не свідчать про належне обґрунтування підстави касаційного оскарження.
Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до незгоди скаржника з оцінкою судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, зокрема щодо: достатності та належності медичних документів; встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманим пораненням та періодом лікування; підтвердження участі позивача у заходах, передбачених Постановою №168; а також правильності висновків судів щодо підстав для нарахування та виплати додаткової винагороди.
Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не містять належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд також звертає увагу на внутрішню неузгодженість доводів касаційної скарги, оскільки у прохальній частині скаржник просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, тоді як наведені у скарзі аргументи частково зводяться до неповного дослідження судами попередніх інстанцій доказів та необхідності встановлення додаткових фактичних обставин, що за своєю суттю відповідає підставам для направлення справи на новий розгляд. Така суперечливість позиції скаржника свідчить про відсутність чіткого визначення способу касаційного перегляду та неузгодженість заявлених вимог із наведеним обґрунтуванням.
Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, справа розглянута Полтавського окружним адміністративним судом в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що ця справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає, що ця справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, що за змістом відповідає підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник вказує, що справа має виняткове значення для нього як військовослужбовця, оскільки спір стосується виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн за період лікування після поранення, отриманого під час виконання бойових завдань, а її невиплата тривалий час негативно впливає на його матеріальне становище та психологічний стан. 
Суд відхиляє твердження скаржника, що справа має виняткове значення для нього, оскільки вони не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів, доводи скаржника в цій частині зводяться виключно до незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій.
Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
При цьому, Верховний Суд зазначає, що незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є передбачуваним процесом.
У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
Суд зазначає, що посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу адвоката Вовненко Оксани Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі №440/7295/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур