УХВАЛА

12 березня 2026 року 
м. Київ

справа №200/257/20-а
адміністративне провадження №К/990/3579/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Білак М.В., 
суддів: Мацедонської В.Е., Уханенка С.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року (головуючий суддя - Лазарєв В.В.)
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року (головуючий суддя - Казначеєв Е.Г., судді: Геращенко І.В., Гайдар А.В.)
у справі № 200/257/20-а
за позовом ОСОБА_1 
до Державного підприємства «Інформаційні судові системи»
третя особа Державне бюро розслідувань
про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій
I. РУХ СПРАВИ
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - відповідач, ДП «ІСС»), у якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження доступу до судових рішень на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року, постановленою слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Козловим М.Б.;
- зобов`язати ДП «ІСС» утриматись від обмеження доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР) на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року, постановленої слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Козловим М.Б.
2. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що в ЄДРСР стали недоступними до перегляду оприлюднені судові рішення, ухвалені в межах кримінального провадження №620190000000000945 від 27 червня 2019 року, досудове розслідування у якому здійснює Державне бюро розслідувань (далі - ДБР).
З відповіді ДП «ІСС» від 18 листопада 2019 року йому стало відомо, що загальний і повний доступ до матеріалів кримінального провадження обмежено на підставі постанови слідчого третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань Державного бюро розслідувань Козлова М.Б. від 28 жовтня 2019 року про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування.
У той же час ОСОБА_1 наголошує, що ухвали слідчих суддів не є матеріалами кримінального провадження, а тому вказівки слідчих щодо обмеження доступу до них не можуть бути виконані, а також що обмеження доступу до судових рішень здійснено із порушенням частини четвертої статті 4 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV).
При цьому слідчими суддями не ухвалювалося рішень щодо розгляду відповідних справ у закритому судовому засіданні, а Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України) не передбачено повноважень слідчого на обмеження доступу до судових рішень.
Таким чином ОСОБА_1 стверджував, що відповідач протиправно обмежив доступ до судових рішень на підставі постанови слідчого, порушивши такими діями право на доступ до судових рішень та їх відтворення, гарантоване приписами статей 2, 6 Закону № 3262-IV.
3. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено. 
4. Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2023 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав необхідності залучення до участі у справі ДБР у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
5. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року залучено ДБР до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
6. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено. 
7. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
8. Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 
9. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2026 року для розгляду справи №200/257/20-а визначено колегію суддів у складі головуючого судді Білак М.В., суддів Мацедонської В.Е., Уханенка С.А. 
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
10.  ОСОБА_1 є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність у складі адвокатського об`єднання «Головань та партнери», має зареєстроване місце проживання у м. Краматорську Донецької області. ДП «ІСС» є адміністратором Єдиної судової інформаційної системи, віднесене до сфери управління ДСА України.
11. Постановою слідчого третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) ДБР Козлова М.Б. від 28 жовтня 2019 року обмежено повний та загальний доступ користувачів ЄДРСР до судових рішень, винесених у кримінальному провадженні, відомості про яке 27 червня 2019 року внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань за №62019000000000945, з тих мотивів, що наявна в отриманих органами слідства ухвалах слідчих суддів інформація підлягає захисту від розголошення, а її оприлюднення зашкодить належному розслідуванню і збиранню доказів в межах кримінального провадження.
12. На виконання указаної постанови ДП «ІСС» обмежило до перегляду судові рішення, ухвалені в межах кримінального провадження №62019000000000945.
13. Листами від 18 листопада 2019 року (вих. №5446/0/2-19 вих.) та 28 листопада 2019 року (вих. №5654/0/2-19 вих.) ДП «ІСС» повідомило адвокатське об`єднання «Головань та партнери» про те, що доступ до матеріалів кримінального провадження №62019000000000945 від 27 червня 2019 року, в рамках якого прийняті судові рішення, обмежено на підставі постанови слідчого про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року. 
Також повідомлено про відсутність можливості надання інформації щодо судових рішень, прийнятих в межах кримінального провадження №62019000000000945 від 27 червня 2019 року, а також надати будь-які документи без відповідного дозволу, оскільки вони містять відомості досудового розслідування.
14. 27 листопада 2019 року адвокатське об`єднання «Головань і партнери» подало скаргу до ДП «ІСС», у якій наполягало на протиправності дій підприємства щодо обмеження доступу в ЄДРСР до 11 судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні №62019000000000945, досудове розслідування якого здійснює ДБР, що були розміщенні за посиланнями: http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972033,http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972117, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972118,http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754202, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754203,http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754168, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754170,http://reyestr.court.gov.ua/Review/845042804, http://reyestr.court.gov.ua/Review/585157112,http://reyestr.court.gov.ua/Review/85157163, http://reyestr.court.gov.ua/Review/85157165 і стосуються надання тимчасового дозволу до речей та документів, проведення обшуків.
15. Листом від 10 грудня 2019 року (вих. №5818/0/2-19 вих.) ДП «ІСС» знову повідомило позивача про обмеження доступу до судових рішень в межах кримінального провадження №62019000000000945 на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року.
16. Також 06 грудня 2019 року адвокатське об`єднання «Головань і партнери» подало до ДП «ІСС» скаргу з проханням розглянути попередні скарги, у якій зазначило про обмеження доступу до судових рішень в межах кримінальних проваджень №62019000000000945 та №62019000000001219.
17. Вважаючи такі дії ДП «ІСС» щодо обмеження доступу до судових рішень, внесених до ЄДРСР у межах кримінального провадження №62019000000000945 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
18. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що ДП «ІСС» правомірно виконало постанову про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, оскільки цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України. 
19. Водночас суди зазначили, що у разі непередбачення Законом № 3262-IV підстави для «дій», це не робить такі дії автоматично незаконними, адже ці «дії», як видно в справі, є наслідком виконання іншого закону, який переслідує інші мету і завдання.
20. Наголосили, що відповідач, виконуючи постанови слідчого, не діяв очевидно свавільно чи незаконно. Доступ до певних ухвал слідчих суддів, розміщених в ЄДРСР, був обмежений, але це не означає, що таке обмеження (з боку відповідачів) було неправомірним та порушило право на доступ до судових рішень, яке не є абсолютним.
21. При ухваленні оскаржуваних судових рішень суди керувались правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 826/2212/17 та від 23 лютого 2022 року у справі № 560/7790/20.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
22. Касаційне провадження відкрито на підстав пунктів 2, 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
23. У касаційній скарзі позивач вказав, що суди попередніх інстанцій застосували норми Закону № 3262-IV з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 560/7790/20. При цьому касаційна скарга містить виклад обґрунтувань щодо іншого підходу до застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
24. Скаржник наголосив, що відкритість усіх судових рішень гарантована статтею 2 Закону №3262-IV, а вичерпний перелік судових рішень, доступ до яких може бути обмежений, встановлений частиною четвертою статті 4 цього Закону і не може бути розширений рішенням ДП «ІСС» (у тому числі на виконання постанови слідчого, прокурора). У свою чергу, КПК України питання доступу до судових рішень не регулює і норм, які передбачають підстави для обмеження доступу до судових рішень, не містить. Забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення ЄДРСР не є процесуальною дією та не охоплюється досудовим розслідуванням і судовим провадженням, а тому не регулюється приписами КПК України щодо таємниці досудового розслідування. Обмеження доступу до судових рішень з підстав, не визначених прямо Законом № 3262-IV, є порушенням права на інформацію та права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адміністратор ЄДРСР не має права вчиняти дії з обмеження доступу до судових рішень необмеженого кола користувачів на підставі постанови слідчого, прокурора.
25. На думку скаржника адміністративний суд, перевіряючи законність дій адміністратора ЄДРСР, вправі й повинен перевірити законність самих підстав вчинення таких дій (зокрема, постанов слідчого, прокурора). При цьому, скасування таких постанов можливе в межах кримінального судочинства. 
26. Також позивач вказав про порушення судами першої та апеляційної інстанцій частини другої статті 80, частини сьомої статті 81, частини третьої статті 242 КАС України. Зазначив, що судом першої інстанції не було витребувано та не досліджено докази (власне судові рішення, доступ до яких був незаконно обмежений відповідачем), про витребування та огляд яких заявлялися клопотання, додані до позовної заяви та до апеляційної скарги. 
27. На думку скаржника, зазначене привело до того, що судами не було встановлені такі обставини у справі, які мають значення для правильного вирішення справи:
- факт обмеження доступу до судових рішень;
- відсутність підстав, визначених законом для обмеження доступу до судових рішень (що ці ухвали не стосуються обшуку житла чи іншого володіння особи або проведення негласної слідчої (розшукової) дії);
- факт, що судами не приймалося рішення про розгляд відповідних справ у закритих судових засіданнях;
- факт, що ці судові рішення проголошувалися публічно.
28. Також позивач вказав, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги доказ, поданий до суду при первісному розгляді справи, хоча такий доказ ще тоді був поданий з порушенням норм процесуального права - постанова слідчого про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року. Копія вказаного доказу не направлялась позивачеві, а суду доказ був поданий з пропуском встановленого законом строку (без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк).
29. ДБР у відзиві на касаційну скаргу просив оскаржувані судові рішення залишити без змін. Наголосив, що слідчий, як уповноважений суб`єкт, визначає як можливість надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, так і може заборонити розголошення таких відомостей шляхом прийняття відповідного процесуального рішення у формі постанови. Процесуальним законом передбачено заборону розголошення відомостей досудового розслідування, процесуальний механізм забезпечення виконання такого обов`язку, які переслідують легітимну мету - забезпечити таємницю досудового розслідування. 
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
30. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
31. Спір у цій справі виник у зв`язку із діями ДП «ІСС» щодо обмеження доступу до судових рішень в ЄДРСР на підставі постанови слідчого ДБР від 28 жовтня 2019 року про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №620190000000000945.
32. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, з підстав необхідності відступу від правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 23 лютого 2022 року у справі №560/7790/20.
33. У вказаній постанові Верховний Суд керувався тим, що відповідно до статті 2 Закону № 3262-IV (у редакції, яка діяла упродовж червня-грудня 2019 року, тобто у спірний період) усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.
34. Відповідно до статті 4 Закону № 3262-IV судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. 
Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону (частина друга). 
Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин (частина третя). 
Обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. 
Загальний доступ до ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії забезпечується через один рік після внесення таких ухвал до Реєстру (частина четверта). 
35. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
36. Частинами першою, третьою статті 110 КПК України визначено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.
Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.
37. Відповідно до частин першої, другої статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
38. У справі № 560/7790/20 судами встановлено, що відповідно до чотирьох постанов слідчого ДБР (від 28 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні №62019000000000945, від 05 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 62019000000000683, від 26 листопада 2019 року у кримінальному провадженні №62019000000001219, від 30 липня 2020 року у кримінальному провадженні №62019000000000734) тимчасово обмежено - на час досудового розслідування - доступ користувачів Реєстру до судових рішень слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва (про дозвіл на обшук, про надання тимчасового доступу до речей і документів) у зазначених кримінальних провадженнях з метою нерозголошення відомостей досудового розслідування. З тією самою метою двома постановами прокурора Генеральної прокуратури України від 24 червня 2019 року у кримінальних провадженнях №62019000000000713 і №62019000000000753 теж обмежено доступ користувачів Реєстру до ухвал слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва (про надання тимчасового доступу до речей і документів) у зазначених кримінальних провадженнях. 
39. Ці постанови скеровано до ДСА України, яка своєю чергою доручила ДП «ІСС» (яке віднесено до сфери її управління) їх безпосереднє виконання, що, власне й було зроблено. 
40. В обсязі з`ясованих обставин справи колегія суддів констатувала, що оспорені дії ДСА України і ДП «ІСС» є наслідком, результатом виконання постанов слідчого, прокурора, ухвалених в рамках кримінальних проваджень, а не самостійною формою реалізації власних владно-управлінських функцій у ввіреній їм сфері правовідносин. 
41. Закон № 3262-IV не передбачає такої підстави для обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі, як постанова слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, ухвалена в рамках кримінального провадження. 
42. Водночас це не означає, що питання (не)правомірності обмеження доступу до судових рішень у цій справі не потрібно розглядати винятково як спосіб досягнення завдань кримінального провадження (щонайменше на стадії досудового розслідування). Навпаки, тільки в цій площині й належить розглядати участь ДСА України у цьому процесі. 
43. В описаній ситуації, з якої виник цей спір, ДСА України опиралася не на положення Закону №3262-IV, а на вимоги КПК України, які однаковою мірою є обов`язковими й для цього органу держави. Іншими словами, ДСА України як державний орган виконувало постанови слідчого, прокурора, які, відповідно до положень статей 40, 110 КПК України, є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується. 
44. Ці постанови слідчого, прокурора видані компетентними органами (посадовими особами), на законних підставах і в межах процедури, врегульованої КПК України, тож ставити під сумнів їхню обов`язковість чи доцільність, а чи законність в ДСА України не було. 
45. Та обставина, що видані на підставі положень КПК України постанови слідчого, прокурора не «вписуються» у визначені Законом № 3262-IV підстави для обмеження доступу до судових рішень не виводять їх у позаправову площину, тобто не роблять такими, що апріорі не можуть виконуватися. У контексті спору, який виник навколо дій ДСА України, положення КПК України й видані на їх підставі постанови слідчого, прокурора не слід трактувати як нове, інакше, «альтернативне» регулювання сфери правовідносин, які стосуються доступу до судових рішень, на противагу положенням Закону №3262-IV. 
46. КПК України визначає порядок кримінального провадження і зважаючи на широку сферу правовідносин, охоронюваних законом від кримінальних правопорушень, можуть виникати ситуації, коли правоохоронні органи та/чи їх посадові особи - задля виконання завдань кримінального провадження - можуть «заходити» у певну сферу правовідносин, які врегульовані іншими законами України. У такому аспекті процесуальні механізми і засоби, які передбачає КПК України для досягнення завдань кримінального провадження, потрібно розглядати через призму законної підстави, дотримання правової процедури і легітимної мети, але не як форму, засіб чи спосіб правового регулювання певних суспільних правовідносин. 
47. Верховний Суд у справі № 560/7790/20 дійшов висновку, що постанови слідчого, прокурора, які видані компетентними посадовими особами й на законних підставах, ДСА України як орган держави правомірно виконала, так як цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України. Водночас коли Закон №3262-IV не передбачає згаданої підстави для «дій», це не робить останніх автоматично незаконними, адже ці «дії» є наслідком виконання іншого закону, який переслідує інші мету і завдання. 
48. При цьому постановою від 15 лютого 2024 року у справі № 990/164/23 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання визнання протиправним та нечинним пункту 6 розділу VІІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням ВРП від 19 квітня 2018 року № 1200/0/15-18 (у редакції рішення ВРП від 20 липня 2023 року № 742/0/15-23 «Про затвердження Змін до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», яким, на переконання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суттєво обмежені права громадян (користувачів Реєстру) на доступ до його ресурсів (судових рішень) порівняно з регулюванням, встановленим Законом № 3262-IV.
49. За результатами розгляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду зробила дещо інші висновки в частині підстав та права обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі з огляду на такі правові підстави.
50. Так, для врегулювання суспільних відносин щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Реєстру законодавець 22 грудня 2005 року ухвалив Закон № 3262-IV. Цей Закон визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Відповідно до статті 2 цього Закону кожен має право на доступ до судових рішень у визначеному ним порядку.
51. Закон № 3262-IV дає збагнути, що право на доступ до судових рішень не є цілковитим (абсолютним), бо існують окремі види інформації, які містяться (можуть міститися) в судових рішення, до яких може бути застосований обмежений (відтермінований) доступ або такий доступ може бути заборонений цілком. 
52. За цим Законом втручання в право кожного отримати публічну інформацію, зафіксовану в судових рішеннях, має відповідати конституційному принципу законності, воно має переслідувати мету, задля досягнення якої застосовується таке обмеження, а сама мета повинна переважати законний інтерес особи, яка бажає доступитися до судових рішень. Дотримання принципу законності у питанні обмеження доступу до публічної інформації означає, що такі обмеження не тільки мають бути встановлені (визначені) законом, але й забороняють суб`єктам відносин у сфері доступу до судових рішень, одним з яких є й ВРП, виконувати і вдаватися прямо чи опосередковано (завуальовано) до запровадження нових обмежень.
53. Узагальнюючи фактичні передумови (чинники), які призвели і становлять основу для вирішення справи, якщо зважити на юридичне підґрунтя, яке було використане для винесення оскаржуваного рішення, а також після уяснення конституційних та згаданих вище законодавчих правил, які дозволяють раціонально, зрозуміло та контрольовано визначитися в правомірності дій Ради в частині внесення змін до Порядку у вигляді обмеження відтермінування забезпечення загального доступу до Реєстру «… також на підставі мотивованої постанови слідчого, прокурора», яке «… здійснюється на строк, зазначений у постанові, який не може перевищувати строку досудового розслідування», Велика Палата Верховного Суду констатувала, що ВРП в аспекті окреслених спірних правовідносин не мала законних повноважень для того, щоб самостійно встановлювати підстави для обмеження (відтермінування) забезпечення загального доступу до електронних ресурсів Реєстру на підставі мотивованої постанови слідчого та прокурора. 
54. У межах повноважень для органу державної влади, на який покладений обов`язок затверджувати Порядок ведення Реєстру, Рада має вказати закон, на підстав якого буде здійснюватися обмеження доступу до Реєстру, а не встановлювати, не прописувати і не затверджувати в нормативно-правому акті Ради правила лімітування загального доступу до Реєстру, на які вона не мала і не може мати повноважень, оскільки такі обмеження встановлюються виключно законом. 
55. Відтак Велика Палата погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що вільний, відкритий доступ до судових рішень як складову конституційної засади гласності судового процесу може бути обмежено виключно законом. 
56. КПК України визначає порядок здійснення кримінального провадження, не регулює правовідносин у сфері доступу до судових рішень і норм, які передбачають підстави для обмеження доступу до судових рішень, не містить. 
57. Те, що КПК України є також законом, в якому, зокрема, є правила про те, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим, ще не означає, що вони є тими правилами закону, які дозволяють застосовувати (чи принаймні правомірно сприймати) кримінальний процесуальний закон як законодавчу основу, на підставі якої окремі учасники кримінальних правовідносин, зокрема зі сторони обвинувачення, в рамках конкретного кримінального провадження можуть постановляти процесуальні рішення, що висловлюватимуть обмеження до загального доступу до Реєстру. 
58. Вказані процесуальні рішення не можуть містити таких обмежень, бо обмеження права вільного користування Реєстром з підстав, прямо не передбачених законом, не допускається. Але обмеження (відтермінування) може бути слідчим чи прокурором ініційоване і в кінцевому підсумку застосоване, якщо таке обмеження «санкціонує» суд, якщо до нього вдасться суд у межах кримінального провадження і за умови, коли, по-перше, існуватимуть встановлені КПК України підстави для постановлення судового рішення, котрі водночас диктуватимуть необхідність застосування обмеження доступу до такого рішення, і, по-друге, у разі проведення тих слідчих (прокурорських) дій чи винесення процесуальних рішень, які встановлені КПК України, і за його приписами дозволяється застосування заходів відтермінування їхнього оприлюднення в інтересах кримінального провадження. 
59. Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне ще раз зазначити у справі №990/164/23, що конституційний орган, серед повноважень якого є, зокрема, затвердження Порядку, під час ухвалення рішень про затвердження цього Порядку або внесення до нього змін не може перебирати на себе повноваження щодо встановлення окремих підстав, які законодавчо не передбачені, для обмеження доступу до Реєстру навіть тоді, коли метою встановлення такої підстави є унеможливлення отримання сторонніми особами інформації про досудове розслідування через повний доступ до Реєстру. 
Обмеження права вільного користування Реєстром з підстав, прямо не передбачених Законом №3262-IV, допускається тільки на підставі рішення суду.
60. Незважаючи на те, що спірні правовідносини у справах №560/7790/20 та №990/164/23 відрізняються (у справі №990/164/23 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання правомірності рішення ВРП, перевіряючи його, головним чином, на відповідність вимогам Закону №3262-ІV, тоді як предметом спору у справі №560/7790/20 була оскаржена правомірність дій ДСА України та ДП «ІСС» як адміністраторів Реєстру з виконання постанов слідчого та прокурора про обмеження доступу до конкретного судового рішення, постановленого під час кримінального провадження відповідно до чинного Порядку ведення Реєстру), предмет судового контролю - правомірність обмеження доступу до судових рішень у Реєстрі, у цих справах є схожим, як і схожий склад учасників. 
61. Позивач вважає, що зазначені ним у касаційній скарзі обставини та судові рішення у своїй сукупності переконливо свідчать про неефективність, незбалансованість, неузгодженість і помилковість висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року по справі №560/7790/20, що у свою чергу свідчить про необхідність відступлення від таких правових висновків. 
62. За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 560/7790/20, про те, що незважаючи на відсутність у Законі № 3262-ІV такої підстави для обмеження доступу до судових рішень як постанови слідчого, прокурора, видані на підставі положень КПК України, це не робить їх такими, що не можуть виконуватися. ДСА України як державний орган виконувало постанови слідчого, прокурора, які відповідно до положень статей 40, 110 КПК України є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод та інтересів яких вона стосується. 
63. Відповідно до частини першої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
64. Згідно з частиною першою статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
65. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частина четверта статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України).
66. На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 200/257/20-а на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу - Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Керуючись статтями 346, 347, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Справу №200/257/20-а за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи», третя особа Державне бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій - передати на розгляд Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Ухвала набирає законної сили з дати її постановлення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
В.Е. Мацедонська
С.А. Уханенко,
Судді Верховного Суду