УХВАЛА 
25 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 2-248/10
провадження № 61-2813ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчих листів, такими, що не підлягають виконанню,
ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до суду про визнання виконавчих листів у справі 
№ 2-248/10 такими, що не підлягають виконанню.
У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із заявою про заміну у справі сторони стягувача на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (далі - ТОВ «Він Фінанс») (попередня назва ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»).
Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, замінено заінтересовану особу АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін протокольну ухвалу місцевого суду, погодився з тим, що наявні підстави для заміни учасника в провадженні за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів, такими, що не підлягають виконанню.
При цьому апеляційний суд врахував преюдиційні обставини, встановлені Одеським апеляційним судом в справі № 522/18188/17, щодо відступлення на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377, укладеного зі ОСОБА_1 .
У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій.
Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія отримало право бути стягувачем, проте не скористалося цим правом, товариство не подало відповідну заяву на заміну стягувача до виконавчої служби та не сплатило відповідний авансовий внесок. Відділ виконавчої служби закінчив та закрив виконавчі провадження в зв`язку з несплатою авансового внеску та погашення боржником боргу.
На переконання ОСОБА_1 , на цей час, стягувач відсутній, а відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, якщо виконавче провадження закінчене, заявник, що звертається із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, повинен поставити перед судом питання щодо відновлення виконавчого провадження (оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження). За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження немає і підстави для процесуального правонаступництва.
Також заявник вказує, що апеляційний суд відмовився дослідити аргументи та докази, надані ним, проігнорувавши його письмові клопотання, не вислухавши покази всіх учасників справи, при цьому, вважає, що преюдиція встановлена судом в одній справі не є абсолютом і може бути спростована доказами та обставинами в іншій справі.
Апеляційним судом не вказана причина відсутності суб`єкта оскарження, поінформованість про дату та час засідання, у сукупності з незазначенням причини відсутності, не вказано, які суд вжив заходів для інформування сторін про процес.
ОСОБА_1 вказує, що відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід.
Зазначає, що в день ухвалення апеляційним судом судового рішення, тобто 17 лютого 2026 року, заявником заявлено колегії суддів відвід, оскільки на початку судового засідання суд розпочав розглядати якусь справу щодо протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси, а не Київського районного суду м. Одеси, що також апеляційним судом зазначено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 03 грудня 2025 року та про призначення справи до розгляду від 06 лютого 2026 року. На підставі наведеного ОСОБА_1 була заявлена недовіра колегії суддів апеляційного суду. При цьому апеляційний суд порушив процедуру розгляду заяви по відвід, не передавши її на розгляд іншому суду.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень, з огляду на таке.
Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року у справі № 2-248/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377, в розмірі 19 5895 грн; заборгованість за відсотками - 3 763,60 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 48 886,13 грн; заборгованість за пеню - 75 209,54 грн, а всього на загальну суму 323 754,28 грн.
14 липня 2015 року на виконання пред`явлено виконавчий лист від 06 жовтня 2010 року № 2-248/10 про стягнення зі ОСОБА_1 коштів в сумі 323 754,28 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у справі 
№ 2-248/10.
27 червня 2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/7-4559, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/80054/85/82377 від 18 вересня 2007 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , перейшло до АТ «Комерційний Індустріальний Банк».
27 червня 2017 року між АТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 114/7-4559/ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/80054/85/82377 від 18 вересня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у справі № 2-248/10.
Також, факт відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/80054/85/82377 від 18 вересня 2007 року на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» встановлено Одеським апеляційним судом в постанові від 12 березня 2024 року в справі № 522/18188/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377. Судові рішення першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі про відмову в задоволенні позову залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 січня 2025 року.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.
Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.
Отже, за змістом статті 512 ЦК України у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (пункти 29, 31)).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі №916/2286/16 зробила висновок, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 74-79, 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі 
№ 2-1383/2010 виснувала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Тобто задоволення заяви про заміну сторони правонаступником здійснюється судом відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 зазначено, що, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.
Вирішення питання заміни сторони її правонаступником (як на будь-якій стадії судового процесу, так і на будь-якій стадії виконання судового рішення) у кожному конкретному випадку здійснюється судом шляхом дослідження та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви (пункт 52 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 2-3467/12).
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право вимоги за договором кредиту від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377, укладеним з ОСОБА_1 , шляхом підписання 27 червня 2017 року договору відступлення прав вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про заміну сторони стягувача правонаступником.
При цьому суд апеляційної інстанції, відхиляючи довід ОСОБА_1 , що за відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні підстави для процесуального правонаступництва, правильно наголосив, що заміна стягувача в цій справі відбулася не у виконавчому провадженні, а в провадженні за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, що відповідає наведеній вище сталій судовій практиці Верховного Суду.
Тобто, вказана заміна відбулася на відповідній судовій стадії, а саме під час вирішення судом питання, пов`язаного з виконанням судового рішення (визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню) з метою забезпечення права на участь у розгляді цього питання всіх осіб, яких це стосується, зокрема й належного стягувача, в разі наявності його правонаступника. Протилежне свідчило б про обмеження права на доступ до правосуддя учасника справи, який потребує правонаступництва, тобто не приведення у відповідність дійсним обставинам справи складу учасників, такий учасник очевидно обмежується у своїх процесуальних правах, в тому числі прав на участь у належному статусі в розгляді справи (розгляді процесуальних питань). 
Наведене спростовує довід касаційної скарги як безпідставний, що якщо виконавче провадження закінчене, заявник, що звертається із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, повинен поставити перед судом питання щодо відновлення виконавчого провадження (оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), тому за відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження немає і підстави для процесуального правонаступництва.
Отже, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, постановлені із додержанням норм права, підстав для їх скасування відсутні.
Довід касаційної скарги, що апеляційний суд відмовився дослідити аргументи та докази, надані ОСОБА_1 , проігнорувавши його письмові клопотання, не вислухавши покази всіх учасників справи, при цьому, вважає, що преюдиція встановлена судом в одній справі, не є абсолютом і може бути спростована доказами та обставинами в іншій справі, Верховний Суд відхиляє за необґрунтованістю, оскільки заявник не конкретизує, які клопотання та докази апеляційним судом не вирішено, яким чином вказані клопотання та докази могли вплинути на встановлені фактичні обставини справи щодо наявності договору відступлення прав вимоги договором кредиту від 18 вересня 2007 року № 014/80054/85/82377, укладеного з ОСОБА_1 , презумпції правомірності якого (договору відступлення прав вимоги) не спростована.
Аргумент ОСОБА_1 , що апеляційним судом не вказана причина відсутності суб`єкта оскарження, поінформованість про дату та час засідання у сукупності з незазначенням причини відсутності, не вказано, які суд вжив заходів для інформування сторін про процес, є безпідставним, оскільки таким доводом може обґрунтовувати касаційну скаргу лише особа, яка звертається з касаційною скаргою та без належного повідомлення якої відбувся розгляд справи. Проте, зі змісту оскаржуваної постанови Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року вбачається, що заявник був присутнім в судовому засіданні та підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Верховний Суд відхиляє довід касаційної скарги, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід.
ОСОБА_1 зазначає, що в день ухвалення апеляційним судом судового рішення, тобто 17 лютого 2026 року, ним заявлено колегії суддів відвід, оскільки на початку судового засідання суд розпочав розглядати якусь справу щодо протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси, а не Київського районного суду м. Одеси, що також апеляційним судом зазначено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 03 грудня 2025 року та про призначення справи до розгляду від 06 лютого 2026 року. На підставі наведеного ОСОБА_1 була заявлена недовіра колегії суддів апеляційного суду. При цьому, апеляційний суд порушив процедуру розгляду заяви по відвід, не передавши її на розгляд іншому суду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід колегії суддів: Лозко Ю. П., Карташову О. Ю., Назаровій М. В.
Вказана ухвала мотивована тим, що довід Стоянцева В. В. про невідповідність предмета апеляційного оскарження у доповіді головуючого судді з вимогами апеляційної скарги не свідчить про існування обставин, які викликають сумніви у неупередженості та об`єктивності колегії суддів та не є підставою, відповідно до норм процесуального права, для задоволення відводу.
Верховний Суд, враховуючи доводи касаційної скарги в цій частині, які свідчать про помилковість (описку) в найменуванні місцевого суду, протокольна ухвала якого оскаржувалася в апеляційному порядку, а саме помилково вказано Приморський районний суд м. Одеси замість Київський районний суд м. Одеси, погоджується про відсутність, з вказаних підстав, відводу колегії суддів апеляційного суду.
Також суд касаційної інстанції відхиляє аргумент ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом процедури вирішення відводу, заява про що, на переконання заявника, мала бути передана на розгляд іншому судді, оскільки, за встановлених обставин, вбачається, що в день ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення, тобто 17 лютого 2026 року, заявником заявлено колегії суддів відвід, водночас, відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 40 ЦПК України якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
Тому суд касаційної інстанції визнає наведені в касаційній скарзі підстави про відвід необґрунтованими (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України).
Довід касаційної скарги, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, Верховний Суд визначає безпідставним, оскільки касаційна скарга не містить жодних обґрунтованих аргументів та міркувань неповноважності складу суду Одеського апеляційного суду, визначеного для перегляду протокольної ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчих листів, такими, що не підлягають виконанню.
Копію ухвали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді Н. Ю. Сакара 
О. М. Осіян 
В. В. Сердюк